Zážitky z cestování
Banda Aceh 3/5
„Co uděláš, až se vrátíš domů?“ zeptal se mě Raffy, už když jsem za sebou zavíral dveře od domu. Šel jsem si postavit na terasu vnitřek stanu s moskytiérou, abych se v klidu vyspal. Ostatně tak, jako jsem to dělával po několik posledních nocí, kdy nešla v této čtvrti elektřina.
„Budu psát o naší cestě. Hlavně o Acehu, aby se na něj nezapomnělo. A taky o tobě, Raffy. Dobrou noc.“
„Selamat tidur,“ popřál mi dobrou noc Raffy indonésky, ač je sám z Filipín a za nějaký měsíc, až tu skončí svoji práci, se tam opět vrátí. „Selamat tidur juga,“ odpověděl jsem také indonésky, přestože jsme spolu běžně komunikovali v angličtině.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2021/05/woman-690034_640.jpg)
„Co uděláš, až se vrátíš domů?“ zeptal se mě Raffy, už když jsem za sebou zavíral dveře od domu. Šel jsem si postavit na terasu vnitřek stanu s moskytiérou, abych se v klidu vyspal. Ostatně tak, jako jsem to dělával po několik posledních nocí, kdy nešla v této čtvrti elektřina. „Budu psát o naší cestě. Hlavně o Acehu, aby se na něj nezapomnělo. A taky o tobě, Raffy. Dobrou noc.“ „Selamat tidur,“ popřál mi dobrou noc Raffy indonésky, ač je sám z Filipín a za nějaký měsíc, až tu skončí svoji práci, se tam opět vrátí. „Selamat tidur juga,“ odpověděl jsem také indonésky, přestože jsme spolu běžně komunikovali v angličtině.
V době tohoto rozhovoru s Raffym jsme byli v Asii druhým měsícem, čtvrtým týdnem v Banda Acehu. S Hankou jsme se potkali v Singapuru. Každý jsme tam přiletěli z jiného časového pásma, takže zatímco jí se chtělo několik prvních dní spát už v šest odpoledne, já jsem koukal do stropu ještě ve dvě ráno. Ale po týdnu jsme se aklimatizovali a časy denních rytmů si sjednotili. Tou dobou už jsme byli na cestě do Georgetownu na ostrově Penang, kde jsme žádali o víza do Indonésie. Než jsme však sedli v Kuala Lumpur do autobusu směr Penang i s novým Hančiným foťákem, stihli jsme ještě navštívit nejvyšší dvojčata – mrakodrapy – na světě. V jejich suterénu jsme prošli pečlivou bezpečnostní kontrolou a pak se nechali rychlovýtahem vyvézt na lávku ve čtyřicátém prvním patře, která spojuje obě věže. Poslouchali jsme řeč paní průvodkyně v šátku a docela nás překvapilo, jak se lehce usmála, když prohlásila, že jsou to momentálně nejvyšší dvojčata na světě.
I přes menší nedorozumění s otevíracími hodinami na indonéském velvyslanectví v Penangu jsme nakonec dostali do našich pasů indonéská víza. Cesta z malajského Penangu do indonéského Medanu trvala čtyři a půl hodiny lodí a pak ještě dvacet minut autobusem. Myslím, že asi tak polovině cestujícím bylo na palubě špatně. Loď je sice moderní, ale je malá a pluje opravdu rychle, takže na vlnách nadskakuje stále nahoru a dolů. Hanča by vám mohla vyprávět… Do Banda Acehu jsme si na doporučení našich nových přátel Sharon a Raffyho z Filipín koupili letenky na 26.března. Jak jsme se totiž dozvěděli později, tak nejen zaměstnanci humanitárních organizací, ale i dobrovolníci z celého světa, se tam nejčastěji dopravují letecky, a to většinou z Medanu. To bylo i pro nás lepší než cestovat po zemi autobusem, neboť by nás zřejmě přes přísně vojensky střeženou hranici provincie bez řádných povolení nepustili. Nutno říci, že letenka je neuvěřitelně levná a letadlo není žádná rachotina, čehož se Hanča docela bála. Ani se jí nedivím, pravdou totiž je, že v Indonésii jsou letecká neštěstí poměrně častým jevem.
Ale ještě než jsme odletěli, tak jsme si vzali necelý týden na rozkoukání se v místním prostředí. A to na ostrově Samosir uprostřed jezera Toba, největšího jezera v Jihovýchodní Asii, které leží v kráteru sopky a je domovem přátelských lidí Toba Batak. Ubytovali jsme se tam v hotýlku za směšných dvacet tisíc rupií, což je zhruba padesát dva korun. Za tyto peníze jsme měli pokoj i s koupelnou a moskytiérou přes postele, což byl docela velký rozdíl v porovnání se sousední Malajsií, kde jsme měli nejlevnější pokoj takřka za dvojnásobek a ještě k tomu bez koupelny a v hotelu, který byl večer plný takzvaných „krátkodobých návštěvníků a návštěvnic“.
Náš hotýlek je centrem noční zábavy ve vesničce Tuk Tuk. To je milé, protože jsme díky tomu mohli strávit mimo jiné i jeden večer batackých tanců s místními indonéskými dívkami. Shodou okolností jsme se na tomto večírku potkali s Aničkou a Vláďou, dvojicí z Trutnova, se kterými jsme si neuvěřitelně podobní, tedy alespoň pro místní obyvatele, kteří měli velký problém nás rozeznat, díky čemuž vznikaly pro nás dosti komické situace. Stále platí ono známé „Svět je malý a o náhody v něm není nouze“. S našimi „dvojčátky“ jsme pak sice strávili už jen jeden den a další večer, ale i tak setkání s nimi patřilo k těm nezapomenutelným. Celou dobu jsme se pak těšili, že je ještě někdy někde na naší cestě potkáme. Bohužel se tak nestalo, ale doma to jistě vyjde. Čeho jsem si ale na ostrově cenil mnohem více než zábavných a seznamovacích večerů, bylo molo přímo naproti břehu našeho hotýlku, které mi úplně učarovalo. Těm, co na něm pracovali, navíc ani nevadilo, že jsem je tam po celé jedno odpoledne fotil. Za tu dobu jsem na něm viděl nejen umývat nádobí z hotýlků a prát prádlo, ale i malé děti, které vždy, když připlula loď, na ni naběhly a pak z ní skákaly do vody. No spíše byly shazovány posádkou. Ale jim se ta hra očividně líbila. A když loď odplula, tak bylo vidět, jak se vzadu drží pneumatik, které slouží k šetrnému narážení lodi na mola, a plují s ní někam do daleka. Objevily se pak opět až tak za půl hodinky, když odněkud samy připlavaly nazpátek.
A pak jsme odletěli do Banda Acehu. Na jeho letišti jsme se opět setkali se Sharon a Raffym. Seznámili jsme se s nimi v autobuse, který odvážel pasažéry připlouvající lodí do Indonésie z přístavu do Medanu. Rozhodli jsme se připojit k jejich filipínskému týmu a pomáhat s nimi lidem v tomto tsunami poničeném městě. Jejich tým se stará o blaho padesáti devíti rodin, tedy asi tří set lidí, kterým zajišťují každý den jídlo, starají se o volný čas jejich dětí, učí je anglicky, a když je možnost, vypomůžou jim i jiným způsobem. Cestou do Banda Acehu jsme v letadle seděli na pravé straně, takže by nás, kdybychom to nevěděli, ani nenapadlo, že toto město bylo postiženo tak velkou přírodní katastrofou. Dívali jsme se totiž na stranu města odvrácenou od moře. Proto jsme byli moc rádi, když nás druhý den naložila Fauqiah i s dalšími třemi příbuznými, kteří zbyli jako jediní z velké, asi padesátičlenné rodiny, do jejich auta, jež také bylo poničeno při tsunami, chybí mu okna a zadní dveře, a provezli nás Banda Acehem. Cestou nám ukazovali základy domů, v nichž dříve žili jejich příbuzní. Myslím, že moc dobře věděli, že pokud to vše uvidíme na vlastní oči, tak se budeme snažit pomáhat ještě aktivněji.
Dle článku v místních novinách zemřelo v tomto městě, v němž před tsunami žilo dvě stě šedesát tři tisíc obyvatel, takřka osmdesát tisíc lidí. Tedy více jak čtvrtina obyvatel. A přibližně ze čtvrtiny města zůstaly pouze základy domů. Když jsme tím územím procházeli, tak jsme pouze podle nich a mramorových dlažeb mohli usuzovat, jací lidé tam žili. A pak ještě podle „mandi“, což je zděná či betonová nádrž na vodu přímo v koupelně, obložená kachličkami, o velikosti asi metr krát metr a podobné výšce, ze které lidé nabírají vodu plastovými nádobkami a polévají se jí při své očistě. Tyto nádrže přetrvaly řádění vody právě díky kvalitě betonu, ze kterého se dělají. V této naprosto zničené oblasti zbylo ještě spousta věcí, které kdysi někomu patřily. Viděli jsme na zemi ležet promočená vysvědčení, certifikáty a staré fotografie. Kusy oblečení zamotané do větví stromů. Trosky motorek a aut. Červenobílé indonéské vlajky vlající ve větru nad tím vším. A spousta nápisů na troskách zdí a domů, ve kterých lidé psali o svých ztracených nadějích a přáních.
Ale viděli jsme i optimistické věci. Lidi, kteří začínají v této zóně na základech starých domů stavět nové malé dřevěné domky. Je tu stále teplo, stěny domů jsou tenké, nepotřebují izolace, střechy jsou slabé konstrukce, nenesou v zimě sníh, koupelny jsou jednoduché pouze s mandi a studenou vodou, teplá by neochladila, okna s jedním sklem, takže postavit tady dům je naštěstí mnohem jednodušší a levnější než u nás. Náš původní záměr byl postavit jedné či dvěma rodinám takové malé dřevěné obydlí. Jsem vyučený tesař a Hanča šikovná dcérenka, takže bychom to zvládli. Ale pak jsme se z mnoha důvodů rozhodli naši energii směřovat k práci ve filipínském centru s názvem Posko Kasih Global. Jedním ze specifik provincie Aceh, kde indonéská vláda devatenáct měsíců před příchodem tsunami vyhlásila stanné právo, aby tak zabránila odtržení této provincie bohaté na ropu a plyn od Indonésie, byla totiž nemožnost svobodného pohybu cizinců. Život v centru má svá určitá pravidla. Běžně se pracuje pět dnů v týdnu a víkend je volný. Avšak někdy i o víkendu se dělá program pro ty starší, na jejichž zábavu se přes týden nedostává, protože se věnujeme převážně dětem. Na ty je „machr“ právě Raffy. Myslím, že nejenom já mu závidím, jak to s nimi umí. Je mu čtyřiatřicet a když se objeví někde, kde jsou děti, tak on i ony ožijí a najednou je odevšad slyšet smích a křik.
Přes týden byl program vždy takřka stejný. V sedm jsme vstávali a dopoledne věnovali přípravě programu na odpoledne nebo nějaké návštěvě u někoho, kdo nás požádal o nějakou pomoc. Nebo jsme rozváželi jídlo do chudších center, distribuovali olej či jeli nakupovat. Ve dvě odpoledne jsme ale museli být zpět, protože začínal odpolední program pro děti, kterých za námi přicházelo na čtyřicet.
O víkendu jsme byli často zváni do rodin, kde se něco slavilo. To byla vždy velká sláva se spoustou lidí. A těch otázek, co na nás měli. Naštěstí jsme měli v centru k dispozici Vintu, Budhio, Paula a Sauta, Indonésany, kteří nabídli tomuto centru pomoc tím, že mimo jiné tlumočí místním lidem, kteří mají s angličtinou velké problémy. Ale základní fráze indonéštiny jsme se naučili i my. A to se nám často, když jsme se pohybovali po Banda Acehu sami, hodilo. Když jsme o víkendu nedělali program pro lidi my, ani jsme nebyli nikam pozváni, našli jsme si nějakou práci u někoho, kdo potřeboval naši pomoc.
Již třetí den pobytu v Banda Acehu jsme měli možnost si sami vyzkoušet na vlastní kůži, jaké to je žít v místě, kde je zemětřesení něčím, co lidé zažívají v poslední době poměrně často. Odpoledne jsme byli na trhu a já si tam koupil nové batikované kalhoty. Když jsem je ukázal Sharon, smála se, že má úplně stejné a že v nich večer budeme spolu tancovat, abychom pobavili ostatní. Je pár minut po jedenácté večer a Sharon stojí v hale a tancuje. Ostatní se smějí, a tak se přidávám. Díky tomu ani necítíme, že se třese podlaha. Člověk si to ani neuvědomí, zvláště když to ještě nikdy nezažil.
Zemětřesení.
Jedno tu bylo před týdnem a netrvalo ani půl minuty. Tohle tak rychle nekončí a naopak zesiluje, takže vybíháme bosí z domu, kdyby náhodou jeho chatrná konstrukce nevydržela. Vše se třese jako v silném větru a půda se houpe pod nohama. Člověk si připadá jako na moři. Je to prý od prosince nejsilnější zemětřesení. V lidech je stále strach, že se vlna opět vrátí. Několik kilometrů od pobřeží, kde dříve stály domy a zbrzdily tak ničivou sílu vlny, už takřka nic nebraní tomu, aby vlna došla až sem, kam se v prosinci naštěstí nedostala. Nikdo nepanikaří. Ale protože si všichni dobře pamatují, co se stalo minule a jaká byla na silnicích zácpa, takže se všichni nedostali zavčas pryč, je nutné se odtud dostat co nejrychleji. Bereme boty, pasy a letenky, to nejdůležitější, co budeme potřebovat, kdyby se tu opět něco stalo, a míříme na letiště. Je tam bezpečné místo. Je daleko od pobřeží a dá se z něj v případě největší nouze rychle evakuovat.
Na letišti jsme mezi prvními. Po chvíli se ale cesta kolem něj zaplní a auta jezdí okolo nás tam a zpátky. Jsou jich nekonečné řady. Některá jsou přeplněná, v některých sedí lidé jen v nočních košilích, s dětmi v šátcích, jiným sedí lidé na střechách a v rukou drží malé tašky s věcmi. Přemýšlím nad tím, že kdyby z toho byl zase nějaký průšvih a všichni humanitární pracovníci a dobrovolníci odtud museli z bezpečnostních důvodů odejít, tak by to nebylo vůbec dobré, jelikož bychom jim tím vlastně ukázali, že se tu fakt nedá žít a veškerá pomoc tak stejně nemá smysl. Možná je i dobře, že tam na letišti stojíme s nimi. Neboť přestože si o nás myslí, když nás potkávají v ulicích, že jsme boháči, tak tady večer vidí, že když se začne třást zem, tak jsme na tom všichni stejně. Z rádia se dozvídáme, že zemětřesení mělo sílu 8,2 stupně a jeho epicentrum bylo kousek od ostrova Nias, čtyři sta kilometrů od nás. Po pár hodinách čekání začínají lidé pomalu odjíždět. My jedeme spát k Hasanovi, našemu řidiči. Vracíme se domů až ráno, abychom mohli za světla zkontrolovat, jestli je dům v pořádku.
Měli jsme tu za sebou i oslavu narozenin, i když pravdou je, že samotná párty se krapánek nepovedla. Tak jsme si užívali její přípravu, že se posunula večeře. A protože zrovna ten den přijela posila filipínskému týmu i s pastorem, chtěli se někteří trošku vytáhnout a ukázat, jak to tu chodí. To se jim díky naší zdlouhavé přípravě džusů moc nepovedlo. Ale jak jim pak chutnaly. Jako hlavní část večírku měly být hry. Když jsme je začali hrát, tak všichni, kdo se připojili, rázem ožili. Nejdříve jsme je rozdělili do dvou skupinek a měli se řadit dle výšky od největšího po nejmenšího. Dle délky kalhot a potom i vlasů. Dle věku a pak se seřadit podle abecedy v závislosti na prvním písmenu jejich jména.
Hra byla vyrovnaná, ale jak už to tak bývá, na konci každé hry se musí najít vítěz. A my ho měli, takže jsme se vrhli na hraní Twistra. Skvělá hra. Holky to po chvíli vylepšily tím, že začaly hrát všechny čtyři naprosto stejně oblečené. Zajímalo by mě, co se jim na tom tak líbilo. Co nám ostatním klukům, kteří jsme se na ně jen dívali, není třeba dodávat. Trička měly červená, přesně ta, co se dají koupit na marketu a je na nich mapka provincie Aceh i s nápisem. Kalhoty taktéž červené batikované ze stejného obchodu. Za třináct tisíc rupií, což je asi třicet korun, když se dobře smlouvá, je to výborný kup. Já bych jim mohl ve stejném modrém triku a modrých kalhotách, které jsem si koupil právě to odpoledne před naším prvním zemětřesením, dělat rozhodčího.
Bohužel na to už nedošlo, protože zrovna když jsme byli v nejlepším a fotili holky, kterým to úžasně seklo, opět vypadla elektrika. Holt, co se dá dělat, v nejlepším se má skončit, či jak se to říká. Všichni se rozprchli do pokojů spát. Zašel jsem si jako už tolikrát na zadní terasu, koukal na protější domek a přemýšlel nad lidmi žijícími v Banda Acehu a nad jejich úsměvem. Kde se v nich bere ten optimismus, který z nich vyzařuje? Někteří z nich přišli o všechno a o všechny, a přesto se stále smějí. Možná se mi to jen zdá. To si ale nemyslím. Možná věří tomu, že tsunami byla pro ně a jejich město zkouškou, ve které musí všichni obstát.
Za chvíli vrzly dveře a stín od světla petrolejky z haly, který jimi prošel jako první, byl Hančin. „Nad čímpak přemýšlíš, Molišku?“ zeptala se mě a přisedla si. „Tak nějak nad vším, co myslíš, líbila se jim ta oslava?“ „Asi jak kterým,“ řekla mi to, co jsem si také myslel. „Možná je na čase, abychom opět zvedli kotvy, co myslíš?“ zasadil jsem jí brouka do hlavy. „Taky bych řekla.“
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2007/04/logo-cestovatel-mensi-01.jpg)
Zážitky z cestování
První stopování
Bylo mi 18 let a strašně jsem chtěl udělat něco šíleného,
neobvyklého a být mezi svými vrstevníky něčím výjimečný. S mým
kamarádem Martinem jsme se rozhodli dobýt Dolomity. V tomto věku moc
peněz nemáte a stopování se jevilo jako nejlevnější a taky
nejdobrodružnější varianta.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2011/01/dolomity-cesta.jpg)
Další článek jsem se rozhodl věnovat problematice a zážitkům ze stopování. Když se vrátím úplně na začátek své cesty za poznáváním světa, slovo, které se nejvíce tlačí na povrch je „stopování“. Bylo mi 18 let a strašně jsem chtěl udělat něco šíleného, neobvyklého a být mezi svými vrstevníky něčím výjimečný. Dnes už to tak samozřejmě nevnímám, cestování beru jako snahu o pochopení něčeho nového. S mým kamarádem Martinem jsme se rozhodli dobýt Dolomity. V tomto věku moc peněz nemáte a stopování se jevilo jako nejlevnější a taky nejdobrodružnější varianta.
Teď už se trochu posunu v čase, vidím sebe a Martina, jak naivně stojíme na vídeňské dálnici a držíme karimatku s nápisem München / Klagenfurt. Bylo to naše první velké cestování. Každé v dálce se objevené auto pro nás znamenalo naději, že už budeme konečně „na cestě“. Pořád jsme ještě nic zvláštního neudělali, kromě toho, že jsme lhali rodičům o tom, jakým způsobem budeme cestovat. A každé z těch aut nám sráželo sebevědomí níž a níž. Byl jsem tak ostýchavý, že vždy, když nás auto minulo, jsem se nemohl na šoféra podívat.
Stopovali jsme asi 15 minut, ale mně se zdálo, jako by to byla věčnost. Začínal jsem mít pesimistické myšlenky. Jak už jsem psal, bylo to naše první stopování a já jsem si myslel, že nám budou všichni zastavovat jako bychom měli koupené jízdenky. Teď už vím, že stopovat hodinu či dvě není nic neobvyklého. Další z mnoha barevných, plechových vozítek projíždělo kolem nás, ale značně pomaleji než ostatní, až najednou stálo. Bylo to jako facka euforie. Postarší černé Volvo stálo asi 15 m od nás.
Jeden z nás se za ním rozběhl, aby zjistil, co bude dál. Když jsme se ujistili, že nás vezme, konečně mohla vypuknout radost v její nejčistší dětské podobě. Zmohl jsem se jen na slovo „jo“, které jsem opakoval stále dokola. S každým zakřičeným „jo“ jsem ze sebe uvolňoval tu radost, která mě tlačila pod kůží.
Jízda byla skvělá, bylo to staré prostorné Volvo, které mělo najeto 180 000 km, ale to na jeho komfortu nic neměnilo. Na rovinu vám řeknu, že i kdybych jel na korbě plné hnoje, stejně bych se v tu chvíli cítil jako král. Krásná plynulá letní jízda mě uspávala, sem tam jsem se podíval, kde jsme a letargicky jsem zíral na míhající se svodidla, od kterých se odráželo slunce. Martin už tak klidný nebyl, nemá rád rychlou jízdu a auto frčelo 200–220 km/h a u toho si náš řidič sem tam hrál s notebookem, který byl na sedadle spolujezdce. Jel do Německa, byl na služební cestě ve Vídni. Dodnes na toho člověka vzpomínám, zajel si k vůli nám asi 200 km navíc, a když jsme mu tlačili do rukou nějaká eura, odpověděl jen: “ I like driving“ usmál se a odjel.
Byli jsme uprostřed Mnichova a nutně jsme se potřebovali dostat na cestu, která vedla do Itálie. Na benzínce jsme prozkoumali mapu a vydali se nadzemkou k cestě, která otvírala cestu k horským velikánům.
Náš další cíl byla Itálie nebo přinejmenším Innsbruck. Zastavil nám mladý pár, který jel ve třídveřovém Peugeotu 206 (velmi malé autíčko), navíc měl plný kufr, takže jsme se nějak nasoukali dovnitř a vezli se asi 50 km. Vysadili nás kdesi uprostřed dálnice a my jsme v poklidu stopovali asi půl hodiny, když nám zastavilo černé BMW. Pobrali jsme všechny věci a jako o život jsme utíkali k autu, ale místo usměvavého řidiče se na nás za okýnkem smál odznak dálniční policie. Když jsme si nasedli, zjistili jsme, že se na dálnici nesmí stopovat. Naše výmluvy typu „My jsme to nevěděli“ nebo „U nás se to může“ nebrali moc na vědomí. Museli jsme předložit občanky, zapsali si nás do databáze a naštěstí se to obešlo jen s napomenutím bez pokuty. V tu chvíli jsme zjistili, že cestování je jako sex, jednou jsi nahoře a jednou dole. Zavezli nás na nejbližší odpočívadlo.
Tady jsme se dali do řeči s jedním mladým Němcem, který stopoval do Říma. S policajty už měl své zkušenosti a řekl nám, ať to moc neřešíme a prostě se máme ptát lidí, kteří odjíždějí z odpočívadla, jestli nás někam po cestě nehodí. Stálo při nás štěstí. Asi po 2 hodinách jsme našli odvoz v podobě mladé Němky. Dodnes se divím, že vzala dva takové otrhance.
Svezli jsme se s ní do Innsbrucku. Tady nás nabrali dva studenti, byl to pár. Hudba jim hrála naplno a cestu si užívali stejně jako my. Vezli jsme se až do Bolzána (Itálie), odtud to bylo už jen pár kilometrů do Cortiny.
Stopování v Dolomitech už bylo o mnoho jednodušší, tady vám zastaví skoro každý. Jediný větší stres jsme měli, když nás nabral postarší pár a řidič měl na volantu napsáno kde je pravá a levá strana. Při stopování poznáte opravdu spoustu lidí a každý je úplně jiný, záleží jen na vás, co si z toho setkání odnesete. Je to prostě náhoda, jaká osobnost a člověk vám zastaví. Myslím, že o tom, jestli vás právě dotyčný člověk nabere, rozhodují maličkosti, třeba barva trička, způsob držení palce atd.
Cestou zpět jsme tak tak ujeli italské policii, provinili jsme se stejným způsobem jako v Německu, strávili asi 4 hodiny stopováním v Innsbrucku, zažili nejhorší bouřku v životě a dali si skvělý hamburger v Brně. Po této cestě jsem zásadně změnil názor na stopaře, nemusí to být jen lidé bez peněz, kteří vám nemají co předat.
Stopování je kouzelná věc, někdy máte pocit, že můžete chodit po vodě, jindy jste psychicky dole a ani nevěříte v návrat domů, ale vždy jste naplněni novými pocity a zážitky a to je na něm to nádherné.
Další článek jsem se rozhodl věnovat problematice a zážitkům ze stopování. Když se vrátím úplně na začátek své cesty za poznáváním světa, slovo, které se nejvíce tlačí na povrch je „stopování“. Bylo mi 18 let a strašně jsem chtěl udělat něco šíleného, neobvyklého a být mezi svými vrstevníky něčím výjimečný. Dnes už to tak samozřejmě nevnímám, cestování beru jako snahu o pochopení něčeho nového. S mým kamarádem Martinem jsme se rozhodli dobýt Dolomity. V tomto věku moc peněz nemáte a stopování se jevilo jako nejlevnější a taky nejdobrodružnější varianta.
Teď už se trochu posunu v čase, vidím sebe a Martina, jak naivně stojíme na vídeňské dálnici a držíme karimatku s nápisem München / Klagenfurt. Bylo to naše první velké cestování. Každé v dálce se objevené auto pro nás znamenalo naději, že už budeme konečně „na cestě“. Pořád jsme ještě nic zvláštního neudělali, kromě toho, že jsme lhali rodičům o tom, jakým způsobem budeme cestovat. A každé z těch aut nám sráželo sebevědomí níž a níž. Byl jsem tak ostýchavý, že vždy, když nás auto minulo, jsem se nemohl na šoféra podívat.
Stopovali jsme asi 15 minut, ale mně se zdálo, jako by to byla věčnost. Začínal jsem mít pesimistické myšlenky. Jak už jsem psal, bylo to naše první stopování a já jsem si myslel, že nám budou všichni zastavovat jako bychom měli koupené jízdenky. Teď už vím, že stopovat hodinu či dvě není nic neobvyklého. Další z mnoha barevných, plechových vozítek projíždělo kolem nás, ale značně pomaleji než ostatní, až najednou stálo. Bylo to jako facka euforie. Postarší černé Volvo stálo asi 15 m od nás.
Jeden z nás se za ním rozběhl, aby zjistil, co bude dál. Když jsme se ujistili, že nás vezme, konečně mohla vypuknout radost v její nejčistší dětské podobě. Zmohl jsem se jen na slovo „jo“, které jsem opakoval stále dokola. S každým zakřičeným „jo“ jsem ze sebe uvolňoval tu radost, která mě tlačila pod kůží.
Jízda byla skvělá, bylo to staré prostorné Volvo, které mělo najeto 180 000 km, ale to na jeho komfortu nic neměnilo. Na rovinu vám řeknu, že i kdybych jel na korbě plné hnoje, stejně bych se v tu chvíli cítil jako král. Krásná plynulá letní jízda mě uspávala, sem tam jsem se podíval, kde jsme a letargicky jsem zíral na míhající se svodidla, od kterých se odráželo slunce. Martin už tak klidný nebyl, nemá rád rychlou jízdu a auto frčelo 200–220 km/h a u toho si náš řidič sem tam hrál s notebookem, který byl na sedadle spolujezdce. Jel do Německa, byl na služební cestě ve Vídni. Dodnes na toho člověka vzpomínám, zajel si k vůli nám asi 200 km navíc, a když jsme mu tlačili do rukou nějaká eura, odpověděl jen: “ I like driving“ usmál se a odjel.
Byli jsme uprostřed Mnichova a nutně jsme se potřebovali dostat na cestu, která vedla do Itálie. Na benzínce jsme prozkoumali mapu a vydali se nadzemkou k cestě, která otvírala cestu k horským velikánům.
Náš další cíl byla Itálie nebo přinejmenším Innsbruck. Zastavil nám mladý pár, který jel ve třídveřovém Peugeotu 206 (velmi malé autíčko), navíc měl plný kufr, takže jsme se nějak nasoukali dovnitř a vezli se asi 50 km. Vysadili nás kdesi uprostřed dálnice a my jsme v poklidu stopovali asi půl hodiny, když nám zastavilo černé BMW. Pobrali jsme všechny věci a jako o život jsme utíkali k autu, ale místo usměvavého řidiče se na nás za okýnkem smál odznak dálniční policie. Když jsme si nasedli, zjistili jsme, že se na dálnici nesmí stopovat. Naše výmluvy typu „My jsme to nevěděli“ nebo „U nás se to může“ nebrali moc na vědomí. Museli jsme předložit občanky, zapsali si nás do databáze a naštěstí se to obešlo jen s napomenutím bez pokuty. V tu chvíli jsme zjistili, že cestování je jako sex, jednou jsi nahoře a jednou dole. Zavezli nás na nejbližší odpočívadlo.
Tady jsme se dali do řeči s jedním mladým Němcem, který stopoval do Říma. S policajty už měl své zkušenosti a řekl nám, ať to moc neřešíme a prostě se máme ptát lidí, kteří odjíždějí z odpočívadla, jestli nás někam po cestě nehodí. Stálo při nás štěstí. Asi po 2 hodinách jsme našli odvoz v podobě mladé Němky. Dodnes se divím, že vzala dva takové otrhance.
Svezli jsme se s ní do Innsbrucku. Tady nás nabrali dva studenti, byl to pár. Hudba jim hrála naplno a cestu si užívali stejně jako my. Vezli jsme se až do Bolzána (Itálie), odtud to bylo už jen pár kilometrů do Cortiny.
Stopování v Dolomitech už bylo o mnoho jednodušší, tady vám zastaví skoro každý. Jediný větší stres jsme měli, když nás nabral postarší pár a řidič měl na volantu napsáno kde je pravá a levá strana. Při stopování poznáte opravdu spoustu lidí a každý je úplně jiný, záleží jen na vás, co si z toho setkání odnesete. Je to prostě náhoda, jaká osobnost a člověk vám zastaví. Myslím, že o tom, jestli vás právě dotyčný člověk nabere, rozhodují maličkosti, třeba barva trička, způsob držení palce atd.
Cestou zpět jsme tak tak ujeli italské policii, provinili jsme se stejným způsobem jako v Německu, strávili asi 4 hodiny stopováním v Innsbrucku, zažili nejhorší bouřku v životě a dali si skvělý hamburger v Brně. Po této cestě jsem zásadně změnil názor na stopaře, nemusí to být jen lidé bez peněz, kteří vám nemají co předat.
Stopování je kouzelná věc, někdy máte pocit, že můžete chodit po vodě, jindy jste psychicky dole a ani nevěříte v návrat domů, ale vždy jste naplněni novými pocity a zážitky a to je na něm to nádherné.
Zážitky z cestování
Francie – země skvělé kuchyně a vynikajících vín
Člověk musí jíst, aby žil, když už se bez pokrmů neobejdeme,
jezme co nejlépe a nejpříjemněji. – Francouzské přísloví.
Jedním z hlavních témat rozhovorů Francouzů je jídlo…. Mluví
se o poslední návštěvě restaurace, o kuchařském umění a
o receptech. Ve Francii se může člověk vzdát ledasčeho, jen dobrého
jídla ne.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2008/06/cimg0535.jpg)
Člověk musí jíst, aby žil, když už se bez pokrmů neobejdeme, jezme co nejlépe a nejpříjemněji. – Francouzské přísloví.
Jedním z hlavních témat rozhovorů Francouzů je jídlo…. Mluví se o poslední návštěvě restaurace, o kuchařském umění a o receptech. Ve Francii se může člověk vzdát ledasčeho, jen dobrého jídla ne. Stále ještě platí dvojí teplé jídlo za den, i když se stále častěji ve městech k obědu jí jenom sendvič nebo salát. Ale správný Francouz z venkova prostě musí mít v poledne k obědu předkrm, hlavní jídlo, sýr nebo dezert. A na závěr malá černá káva. Mnoho lidí dodnes nelituje času a přehlídne i těžkosti dopravní zácpy, jenom když se dostane včas na oběd domů. Ve Francii je totiž polední přestávka od 13. do 15. hodiny.
Bývalý ministr zahraničí se ve svých pamětech přiznal: „Vykonávat funkci diplomata znamená prodělat kurs gastronomie. Jedním z mých nejlepších spolupracovníků byl můj šéfkuchař. Po dobré hostině se totiž nejlépe podepisovaly smlouvy“.
O Francii se říká, že je kolébkou gastronomie. A pravda je, že francouzská kuchyně je vskutku vynikající. Možná i proto, že Francie je šťastná země, která dodává kuchyni jemné máslo i olivový olej, víno a pivo, sklízí kaštany, jablka, pomeranče i citróny, chová skvělý dobytek i drůbež, má ale také dostatek zvěřiny a ryb, pěstuje hodně zeleniny, ve sklepích dozrávají lahodné sýry i skvělá vína. Francouzská kuchyně je uměním i proto, že měla v minulosti mnoho vynalézavých kuchařů a legie labužníků, kteří dovedli ocenit jakost dobrých jídel. Světoznámá francouzská vína zjemňují kuchyni a dávají možnost správné kritiky upravených jídel. Dobré jídlo nemůže být podáváno bez dobrého vína. Celá škála francouzských vín se pojí s pokrmy v naprosto gastronomickém souladu. Každá francouzská provincie má svoji kuchyni a všechny tyto kuchyně dohromady, obohaceny kreacemi kuchařských mistrů tvoří La cuisine francaise – tedy francouzskou kuchyni.
Speciality nejrůznějších druhů najdeme jak v největších francouzských mezinárodních hotelech, tak ve skromnějších restauracích i v originálních okrajových hospůdkách. Mořští korýši všeho druhu, kachní i zaječí paštika, husí játra, hlemýždi na másle s petrželí, mušle po námořnicku, krůta s kaštany, kachňátko s olivami, kuře na víně, rybí polévka bouillabaisse, ragú z husího masa s fazolemi, nákypy s likérem, pálené omelety, koláče se šlehačkou a také ovoce a zelenina – to jsou jen některé z mnoha specialit. Samozřejmě nemůžeme opomenout vždy a všude dominující jehněčí kotletu.
Skladatel Héctor Berlioz patřil mezi přední labužníky své doby. Jednou po obědě u slavné herečky mu tato umělkyně přinesla památník a prosila hosta o zápis s podpisem. Když se Berlioz k tomu neměl, hostitelka slíbila, že za to dostane buď polibek od ní nebo od jejího kuchaře paštiku. Berlioz odpověděl: „Když tak naléháte, tak mi ten památník podejte“. Do památníku potom napsal: „Prosím, přineste paštiku – Berlioz.“
Nejlepší kuchyně jsou v Burgundsku, Alsasku, Provence, Normandii a ovšem také v Paříži. Zde dostaneme to nejlepší ze všech částí Francie. Každý kraj má v hlavním městě několik specializovaných restaurací.
Víno je denním nápojem průměrného Francouze. Při nákupu chleba a sýra nezapomene na litr červeného. Statistika o spotřebě vína ve Francii říká, že roční spotřeba vína na obyvatele je 140 litrů. Dospělý člověk vypije průměrně 200 litrů. Je ovšem třeba také říct, že Francouzi umí víno pít. Málokde uvidíte někoho opilého. Velký vědec Louis Pasteur před sto lety řekl, že víno je nejzdravější a nejhygieničtější nápoj. Tento výrok zná každý Francouz a občas ho při víně připomene. Moderní věda dává Pasteurovi za pravdu.
Při vyslovení názvu Champagne se samozřejmě vybaví hlavně ušlechtilé víno. Tato perlivost však byla ze začátku pomlouvaná a mnozí tvrdili, že takovéto víno je dobré pouze pro zábavu. Později mu ale přišli na chuť a perlivé víno se stalo obdivované nejen labužníky, ale i nejznámějšími básníky. Pan Voltaire o něm napsal: „Perlivá svěžest tohoto vína ukazuje veselý způsob života Francouzů.“
A na závěr ještě něco chytrého z knihy Psychologie chuti od Brillat-Savarina: „Radosti stolování náležejí každému věku, každému stavu, každé zemi, každému času, mohou se spojit se všemi ostatními radostmi, ale nakonec zůstanou s člověkem samy a potěší ho, když je opuštěn všemi ostatními.“
Zážitky z cestování
Soutěž Endurance: Indiánské léto v Jizerkách
Další článek ze soutěže s nakladatelstvím DharmaGaia o knihu
Alfred Lansing: Endurance – neuvěřitelné putování
Shackletonovy Královské transantarktické expedice
Stalo se to o jednom netradičním podzimu, konkrétně
v roce 2005. Vše, co si dále přečtete, je pravda pravdoucí! Trochu
jsem si prodloužil podzimní prázdniny a nejprve odjíždím na poznávací
výlet po Anglii a Francii a poté – však čtěte dál…
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2007/07/02-fr-dlantsk-cimbu-2.jpg)
Stalo se to o jednom netradičním podzimu, konkrétně v roce 2005. Vše, co si dále přečtete, je pravda pravdoucí! Trochu jsem si prodloužil podzimní prázdniny a nejprve odjíždím na poznávací výlet po Anglii a Francii a poté – však čtěte dál…
Přijíždím z týdenního poznávacího zájezdu po Anglii a Francii zpátky do Dobrušky. Přivítalo mě krásné počasí – bouřka, vítr a déšť nechybí. Společně s mými rodiči se dopravujeme až před práh našeho domu, na hodinkách mám zhruba osmou hodinu večerní. V rychlosti si vybaluji a přebaluji – s mými kamarády jsem se totiž dohodl, že pojedeme na podzimní čundr, v rámci našich školních prázdnin, do Jizerek, nejdeštivějších hor u nás, počasí nám hraje do karet. Oznamuji to (asi po páté ten den) rodičům a ti na mě jenom užasle koukají, zda jsem spadl z višně, či odkud. Věty jako: „Koukej, vždyť je venku strašně hnusně, zmoknete tam! Nejezdi“ jsem se snažil moc nevnímat, i přesto mi však zněly v hlavě ještě dlouho poté, co jsem šel spát. Budík si nastavuji na čtvrtou hodinu ranní, momentálně je asi půlnoc. Domácí postel je nejlepší věc na světě, po noci v autobuse si to náležitě užívám.
Tento článek je ze soutěže o knihu:
Alfred Lansing: Endurance – neuvěřitelné putování Shackletonovy Královské transantarktické expedice
Loď Endurance zamrzla v lednu 1915 v ledových polích antarktického Weddellova moře, po deseti měsících ji ledové kry rozdrtily. Ernest Shackleton a jeho posádka 27 mužů zůstali 850 mil od nejbližší základny. Nastal čas tvrdých zkoušek a utrpení…
„Shackleton se stal mým hrdinou.“ (Reinhold Messner)
I vy můžete soutěžit, zkuste to tady
Ráno nepříjemný zvuk budíku, ospalý a rozlámaný se za ranní tmy oblékám, loučím s rodiči, a nasazuji ultratěžký batoh s vestavěnou kytarou na záda, v obchodě cestou na vlak kupuji housky a nakonec čekám u stanice. Je tma a kolem fouká teplý podzimní vítr, po včerejším dešti ani památka. Ze tmy se pak vynořuje zbytek party, je nás dohromady 5 (jeden z nich byl se mnou také v Anglii, všechna čest, nezklamal!). Ve vlaku kupujeme jízdenku směr Oldřichov v Hájích a uháníme místními „pendolíny a jinými rychlíky“ honem do hor. Teprve ve vlaku mi dochází, že mám oficiální školní prázdniny – a že mi ta škola chyběla;-)! Přestupujeme, a to hned několikrát, a za necelých 4–5 hodin jízdy se dostáváme konečně na dohled Ještědu a celého Jizerského masivu. Venku se dělá moc hezky, je tedy pravda ještě trochu zataženo, ale místy už prosvítá modrá obloha.
Vystupujeme v Oldřichově a neváháme, rovnou si to mažeme do lesů – bohužel, podařilo se nám hned na úvodních sto metrech zabloudit, a tak si túru protahujeme asi o hodinu chůze. Kocháme se listnatými lesy, kterých je u nás v Orlických horách tak málo, procházíme přes kopce jako třeba Poledník a už už jsme na vršku, místními zvanými jako Holubník. Krásný západ slunce nás nutí přespat nedaleko v prostorném bivaku. V noci byla docela zima, rozladila se mi z toho dokonce kytara!
Následující den, ve čtvrtek, už je obloha tak modrá, že se nám ani nechce věřit. Zabalujeme spacáky, bundy a všechno oblečení do varianty „déšť“, a oblékáme trička i kraťasy. Jinak to prostě nejde. Napojujeme se na místní magistrálu, koupeme se v potůčcích, a ženeme si to okolo Jizery (na kterou samozřejmě vystoupáme) a pák prudce vlevo uhýbáme okolo Frýdlantského cimbuří dolů, do Hejnic. Netušili jsme, že si toto místo zamilujeme. Uvítaly nás krásné statné památné stromy a poté malebná hospůdky, ve které byly malebné otočené hodiny (jako když se kouknete do zrcadla na hodiny za vámi). Pivo za 15,–, Kofola za 12,–. Chce někdo z vás více? Dokonce se nám tam nabídl místní štamgast, že nám dohodí přespání, které jsme neměli. Odkázal nás na místního skauta, takže jsme byli skoro jako doma. Ten, ačkoli byl nemocný, nám nabídl takřka vše nutné k našemu trampskému životu – místo na spaní (bezpečné, velké, krásné, výborné,..), vodu, ohniště, prostě cokoli. Vyměnili jsme si pár názorů a věnoval nám dokonce knížku, kterou mám vystavenou dodnes v knihovně. Tímto ho na dálku zdravím a moc Ti děkujeme! Večer vaříme a usínáme sice ve stanu (kvůli strašné ranní rose), ale pod krásnou hvězdnou oblohou.
Zaujala-li vás kniha Endurance – neuvěřitelné putování Shackletonovy Královské transantarktické expedice, ale nechce se vám soutěžit, koupit si ji můžete třeba tady.
Opět den jako stvořený na čundr – teplo, na obloze ani mráček a všude pohoda. Dnes nás čeká ohromný výkon – vystoupáme z údolí, kam jsme si včera zašli, opět na hřeben, dále po Nebeském žebříku na Smrk a odtamtud? Kam až nás nohy ponesou. Na Smrk to byl opravdu „záhul“ a slovo „žebřík“ berte vy, kdo jste v Jizerkách nebyli, doslovně. Na vrcholku kopce krásně fouká, a tak sušíme mokré stanové plachty, obědváme a prostě jen tak lekujeme a užíváme života. Z vrchu místní rozhledy zdravíme modrou, vyfoukanou oblohu, od které se tím dozvídáme počasí na další den, a také zdravíme Krkonoše, které jsou v podzimním oparu Babího léta krásně vidět. Po odpočinku se vydáváme dolů po Nebeském žebříku a napojujeme se na asfaltku, po které si to brázdí tisíce cyklistů, kteří na nás nevěřícně valí oči a ptají se – „Kdo jste?“ i „Co to tu děláte?“. Hold, Jizerky jsou prostě více na tu cyklistiku. Naše další zastávka je místo zvané Pytlácké kameny. Cesta ubíhá neuvěřitelně rychle, neboť stále valíme po široké magistrále. Místy se nám ten asfalt trochu „přejedl“, to je pravda. Z Pytláckých kamenů míříme dolů k jednomu z nejhezčích míst na naší cestě – chata Jizerka a neuvěřitelně povedené okolí. Prostě nádhera (fotografie napoví). Času máme pořád dost, je lehké odpoledne, a tak se domlouváme, že půjdeme k nádrži Souš, kde přespíme. Nakonec však zjišťujeme, když už máme vodní rezervoár na dohled, že tam dolů k vodě sejít nelze a že musíme pokračovat dál v cestě. Ta nás zavádí do strašidelného koutu Jizerek, ke staré a rozpadlé Protržené přehradě. Atmosféra velice zajímavá, už je dost šero, takže monumentální zbytek kamenného čehosi působí opravdu monumentálně. Raději pokračujeme dál, než nás napadnou zlí duchové tamních hrázníků (nebo jak se nazývá člověk, který se stará o vodní nádrže, přehrady?). Nasazujeme čelovky (byl jsem jediný ) a klestíme si cestu vpřed malým, nevzrostlým lesíkem. Jsme rádi, že je cestička jakž takž vyšlapaná, protože bychom jinak určitě zabloudili. Dostáváme se na asfaltku a na mapě raději kontrolujeme naší pozici. Hurá, jsme v lokalitě zvané Mariánské boudy. Několik prosvícených chat nám dělá radost a před jednou se rozprostírá hezký palouk, usuzujeme, že čeká na naše přespání. Raději se ještě ptáme večerního osadníka chaty a ten nám zaručuje, že mu to nevadí. Podruhé hurá, neboť máme zase kde bezpečně spát. Rychle po tmě vaříme a vyprávíme si dojmy z celého dne, nohy nás z něj pěkně bolí. Okolo půlnoci balíme a jdeme spát, to však netušíme, že si to jenom myslíme – někdy okolo druhé v noci se z oné chaty vyvalilo snad deset (podle hluku a hlasů) přiopilých lidí, kteří ustavičně dráždili nejen nás, spící, ale hlavně velkého psa uvázaného právě před dveřmi domu. A on samozřejmě štěkal a štěkal a my jsme se vůbec nevyspali – a aspoň, že oni taky ne!
Ondrův tip
Pokud zrovna nejste typ člověka, který by rád chodil s plným kletrem po hřebeni, spal s liškami a užival si krás přírody naplno, můžete se v Jizerských horách „vyřádit“ ve směru kulturním, popř. duchovním – k navštívění rozhodně vybízí hejnický kostel, osada Lázně Libverda, Nové Město pod Smrkem a mnoho dalších měst a míst, která jenom na mapě zahlédnete. K dokonalosti pak myšlenku cesty po kulturních a duchovních památkách přivedl Míla Nevrlý ve své Knize o Jizerských horách, kde sepsal legendy liberecka (Jizerska) a těší se z navštěvování pomníčků, pomníků a monumentů, kterých je v těchto horách přemnoho a narazíte na ně doslova „na každém kroku“. A pokud opravdu naleznete nějaký starý hrob či pomník, nezapomeňte se mrknout na datum, které tam bude určitě vytesáno – možná, že budete velice překvapeni..
Ráno všichni rozlámaní chytáme první paprsky sluníčka na svá chladná těla a nohy si myjeme v ranní rose. Dnes nás čeká pohoda sama o sobě – dojít na vlak a rozloučit se s tímto krásným místem. V klidu snídáme, balíme, hygienujeme a odcházíme do Desné na vlak, který jede odpoledne s malým překvapením, ale o tom až za okamžik. Čekáme tedy asi 2 hodiny v místní stanici a jelikož jsme neměli pořádné jídlo za celou dobu, těší nás přítomnost místní „vlakové restaurace“, kde je levno a rychlo! Místnímu pánovi děláme asi celoživotní tržbu – piva a limonády ani nepočítám, dále všichni 1 hlavní jídlo, topinku jako zákusek a kdo měl hlad (a myslím, že jsme si pak dali nakonec všichni), tak ještě jedno hlavní jídlo. No, za 150,– na hlavu to docela ušlo! Vlak však nakonec neúprosně zahoukal na znamení odjezdu, a tak nastupujeme, máváme horám, děkujeme počasí a odjíždíme s nostalgickou náladou. Do Opočna přijíždíme asi v devět večer a k nám domů, do Dobrušky, už opravdu nic nejelo. Těch 5 km jsme tedy po kolejích museli dojít sami..
(kus party šlo stopovat a stoplo skoro mé rodiče, zbytek, včetně mě, došel asi za hodinu zcela rozlámaný domů, za svitu nočních lamp a teplého mírného větru jsme se rozloučili a teprve doma jsme si uvědomili, že jsme v Jizerkách zažili počasí, jako málokdo a už nikomu nevěříme, že se o Jizerkách říká, že jsou deštivé..)