Rusko
Expedice Sacha 2006
Po společné expedici do Mongolska za Olgojem Chorchojem v roce 2004 jsme se dohodli s Ivanem Mackerlem na cestě do severských lesů ruské tajgy, kde podle legend vyprávěných jakutskými lovci se nachází podivná obydlí – kotle z neznámého velice tvrdého načervenalého kovu.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2007/02/104-1.jpg)
Po společné expedici do Mongolska za Olgojem Chorchojem v roce 2004 jsme se dohodli s Ivanem Mackerlem na cestě do severských lesů ruské tajgy, kde podle legend vyprávěných jakutskými lovci se nachází podivná obydlí – kotle z neznámého velice tvrdého načervenalého kovu, přístupných buď z boku či shora po sestupném schodišti. Teplota uvnitř kotle je prý konstatntní a i v zimě je zde teplo. Lovci, kteří zde přespali, měli příznaky nemoci z ozáření (vypadání vlasů, obočí apod.).
Ivan se svým týmem (Dan Mackerle a Jiří Skupien) kontaktuje ruské záhadology a ufology, počítají zásoby a nutný expediční materiál. Já mám na starosti leteckou část expedice. Na start a přistání s motorovým rogalem tam nejsou vhodné podmínky. Kontaktuji Pavla Březinu alias Břízu, známého výrobce PPG (padák s krosnou) a MPG (padák s motorovou tříkolkou) v Evropě (firma Nirvana), a ten mi čtyři měsíce před odjezdem dodal motorovou krosnu s padákem. Krosnu je možné velice rychle připnout k lehké tříkolce a tak je to PPG i MPG v jednom. Při tréninku jsem zjistil, že to až taková legrace nebude. Byl jsem proto velice rád, že moje pozvání do expedice přijal i Pavel Štěpán alias Stoupa.
Týden před odjezdem jsme dostali konečně od Ajty z Mirného rozpočet. 300 000 Kč za pronájem auta, člunu a elektrocentrály, přechodné ubytování než vyjedeme do tajgy a po návratu a průvodce s puškou. Půl roku nás vodila za nos. Okamžitě kontaktuji všechny známé z Ruska i Čech. Podařilo se nám vše zajistit, ale elektrocentrálu a člun musíme vézt od nás (80 kg nadváhy navíc).
V Moskvě se setkáváme s Alexandrem Gutěněvem, záhadologem, který se též o kotle zajímá. Saša se vyjadřuje dost nadějně o možnosti nálezů anomálií v tajze. Sám plánuje expedici s leteckým průzkumem z vrtulníku. To by bylo ovšem vysoko nad našimi finančními možnostmi.
Pošmourný den, konec května, letiště Mirnyj, díváme se na obrovskou hromadu věcí a „malý“ Land rover Slávy Pastuchova, usměvavého padesátníka s prošedivělými kudrnami a kulatým úsměvem: „No co, lidi děti dělají, co by se to nevešlo.“ Dokonce se vlezla i Ajta, třiatřicetiletá Jakutka s kobylí hlavou a objemným bříškem. Věci vykládáme u Slávy v garáži.
Tento článek byl poskytnut zástupcem HUMI outdoor. Autor článku, Jiří Zítka, touto cestou děkuje sponzorům za pomoc při realizaci expedice:
HUMI outdoor
Aeroflot
Nirvána s.r.o.
Agentuře Morávia
a dalším
Po dvoudenní přípravě a nákupu potravin, holínek a vodky, noční poradě nad mapami s místním ufologem Sergejem Makarovem, vytáhlým rozcuchaným blonďatým děckem s dědičnou chutí na vodku a touhou už nás v životě neopustit, odjíždíme náklaďákem a jedním osobákem do tajgy. Cíl cesty říčka Olgudach (jakutsky kotlová řeka) 250 km na sever směr Ajchal. Po malém incidentu u hráze Viljujského vodochraniliště (byli jsme zatčeni při focení hráze bez pasů a s podivným přízvukem) vykládáme obrovskou hromadu věcí z náklaďáku pod mostem přes Olgujdach. Sláva vzal naštěstí ještě jeden člun, který vlečeme za sebou, ale i tak jsme silně přeloženi. Proto nás ani nepřekvapilo, že jsme v první peřeji ztratili pytel brambor.
Je kolem půlnoci, vybíráme místo na první tábor. Tajga kolem nás je řídká a smutná. Stromy suché nebo ohořelé. Jen hromady sobích hoven dosvědčují, že tu život je. Stavíme tábor u dvou objemných ohořelých kmenů. Terén je hrbolatý a zarostlý hustými křovisky kočiček. Okolo bažinatá blata a voda. Na létání nic moc.
Slunce zapadá o půl jedné a vychází o půl šesté, přesto jsme ve spacáku vydrželi do deseti hodin. Kolem nás jen suchá ohořelá tajga. Mrtvá země, nad kterou krouží jestřábi a stráží nový život. Pod hnízdem rozervaná zem ukrývá mechy a lišejníky, ze kterých jako bílý a fialový klenot vykukují květy petrklíčů a koberce jahod. Nakonec to nebude tak špatné.
Je dost vody. Proud je rychlý a tak jsme někde propásli přítok potoka Onuk – Sione. První dobré místo i na létání je na soutoku s říčkou Argachstach. Na břehu první známky civilizace polorozpadlé těplušky, zemljanky. Útočiště lovců. Kolem i uvnitř nepředstavitelný bordel. Sekyry, pily, kastroly, kotlíky, oblečení, válenky, spacáky, rozpadlá kamna, vše něžně prosypáno rozbitými lahvemi, konzervami a obaly z potravin. Rozbalujeme tábor o půl km níž po proudu. Fouká silný vítr, ale je slunečno a relativně teplo 10°C.
Připravujeme a zkoušíme motor našeho létajícího stroje. Navečer se vítr nad zemí utišuje i když mraky nad námi spěchají stále stejnou rychlostí. Rozkládáme padák po vrcholcích keřů a připravujeme Pavlovi cestu pro start. Po kočičích hlavách drnů, po pás v keřích bříz se Pavel rozbíhá. Dívám se přes hledáček kamery a slyším jen rachot větví narážejících do rámu krosny. Skláním kameru, ale on letí. Při silném větru stoupá až do 1 km. Natáčí široké okolí. Je úžasná dohlednost. Proti větru letí 6 až 15 km za hod., po větru 100 km za hodinu. Sláva nadšeně vykřikuje „né vírník, tohle si koupím“. Po hodině, promrzlý ale šťastný, Pavel sedá. Převádíme údaje z jeho GPS (družicový navigační systém) do letecké mapy na Googlu a vyznačujeme polohu objektů k bližšímu prozkoumání.
Ač jsme měli souřadnice podivného kruhového útvaru, chodili jsme kolem něj a nemohli ho najít. Listy bříz a jehličky modřínů teprve rašily, přesto dohlednost v hustém porostu byla pár metrů. Teprve druhý den jsme ho našli. Do rána napadlo 10 cm sněhu a prudce se ochladilo. Podivný útvar bylo jezírko ve tvaru oka. Na kopci v prohlubni o průměru 200 m, obkroužené kanálem širokým 10 m a hlubokým 70 cm, byla bílá plocha s čočkou jezera uprostřed o průměru 12 m. Přes bělmo oka jsme se bořili pouze do 20 cm a v jezeru jsme naměřili hloubku 280 cm. Podivné, když uvážíme, že je tady půda věčně zamrzlá již od 60 cm. Bohužel k prozkoumání jezírka nám chybělo potápěčské vybavení.
Ani další tři zkoumané objekty nepřinesly žádné překvapení. Zato ryb a divokých kachen přibývá. Natrvalo se uhnízdily v našem jídelníčku. Jen nesmíme nechat vařit Slávu, ten má rád všechno polosyrové. I když jeho syrová nasolená štika byla skvělá. Potkali jsme lovce z Ajchalu a ti nám tvrdí, že vojáci na severu provedli několik podzemních jaderných výbuchů a proto se zvěř z horního toku Olgujdachu stáhla.
Řeka stoupla o 80 cm. Naše loď tajgou přímo letí. Počasí je opět slunečné, sníh na březích mizí a stromy zdařile pučí. Je výjimečně klidno, a tak Pavel zkouší startovat. Za bezvětří to je ještě těžší. Nakonec se mu start podařil a mohl prozkoumat široké okolí i další cestu před námi. Na soutoku Olgujdachu a Allachu objevil pravidelný kruh. Nacházíme ho poměrně snadno podle jeho záznamu z kamery. Precizně pravidelný kruh ve středu pokrytý ledem, po okraji hloubka 60 cm. Dno dokonale hladké. Nikomu se nechce nořit do ledové vody. Ivan marně hledá cestu pod zem do nitra kotle.
Pokračujeme dál na Savinovy Izby. Savinov ještě žije (105 let) a kotle údajně viděl na vlastní oči. V dešti přirážíme ke břehu u kapličky se čtyřmi hroby. Dva dětské jsou rozebrány a znesvěceny. Na chvíli přestalo pršet, a tak rychle stavíme tábor. Savinovovo království muselo být rozlehlé. Ještě nacházíme pozůstatky budov, stájí, ohrad a velkého hřbitova. Nedaleko odtud stála celá jakutská vesnice. V budovách i na hřbitově jsou čerstvě vykopané jámy, jakoby tu někdo něco hledal. Pavel odstartoval na obhlídku okolí. Spousta jezer, ale život žádný. O kus níž začínají peřeje, některé dost ostré.Opět se potkáváme s ruskými lovci na loďkách. Každý má jen pušku, náboje a sůl. Varují nás před peřejemi. Naše plavidlo se jim zdá příliš velké a přetížené. Jejich varování se nevyplnilo, ale splnilo se jiné z Čech. Jasnovidka „teta Jaruš“ nás varovala před problémy s Ivanem. Bude prý v ohrožení života. Ráno mě budí Danyho hlas, volá do Čech. Tátovi se udělalo špatně, zvrací a má ztrátu rovnováhy. Sláva volá vrtulník. Teplota kolem nuly a mrznoucí mrholení. Viditelnost téměř žádná. Těžko přiletí. Cena 200 000 Kč. Celý den se do něj pokoušíme vpravit utišující léky a živočišné uhlí. Marně. Vše vyzvrátí. Dehydruje. O půlnoci balíme tábor. Ivana ve spacáku a igelitovém pytli přivazujeme na příď a vyrážíme. Naštěstí na severu není v noci úplná tma, ale i tak se vyčnívající balvany z peřejí v šeru těžko rozeznávají. Nejtěžší a nejkrásnější úseky projíždíme v noci. Brbláme, že nemůžeme fotit. Jsme všichni ukrutně promrzlí, usínáme v sedě, ale pádlujeme. Odpoledne přirážíme ke břehu v opuštěném městečku Olgujdach. Tady nás čeká náklaďák. Přehazujeme věci a ujíždíme na Mirnyj. Večeříme v teple. Ivan se jakoby zázrakem uzdravuje. Přesto druhý den přebukováváme letenky a Ivan s Danem a Jirkou odlétají domů. Ještě ten den se Ivan dostal do péče svých lékařů.
Po několika dnech v Mirném opět vyrážíme do tajgy. Sláva nás odvezl do městečka Světlyj k řece Viljuj. Musíme si vyžádat specielní povolení k průjezdu hydroelektrárnou k řece. Tady nás čeká náš lodivod Voloďa. Kouří papyrosy, vyzařuje z něj pohoda a klid. Jeho „motorka“ je plechový člun s motorem vzadu. Ujížíme po proudu do vesnice Sjuldjukar, kde žije Savinov.
Pár domků na vysokém břehu nenaznačuje, že je to vesnice s 350 obyvateli. Většinou starší lidé a hejna mladých a malých dětí. Jsou prázdniny. Vesnice žije přípravou svátku jara Vesnach. Jakutský Nový rok. Naše průvodkyně Larisa nás ubytovala u rodičů. Velmi příjemní lidé, oba na penzi.
Nikolaj Profimovič Savinov bývalý aleňovod, průvodce po tajze a lovec lidí žije v malém domku o jedné místnosti. Starají se o něj jeho dcera Sofie Nikolajevna Ivanova a vnučka Natálie. V místnosti je příšeří. Nikolaj Profimovič leží skrčený na boku v posteli. Sofie mu pomáhá se posadit na židli. Je mi líto rušit klid starého muže. Jedním okem potaženým zákalem sleduje podlahu a druhým nás. Sofie mu na krk zavěšuje mohutný stříbrný řetěz posázený diamanty, který Nikolaj Profimovič dostal ke 100 narozeninám od prezidenta Putina. Nacpává si čibuk machorkou. Jediný zlozvyk, který mu zůstal. V 80 letech měl mrtvici, ochrnul na pravou polovinu těla. Díky příbuzným se z toho dostal. „Nikdy jsem žádný kotel neviděl“, tvrdí, „ale slyšel jsem o nich vyprávět. Jsou to legendy.“ Skoro hodinové interview se točí kolem života v tajze, zvycích a životosprávě. Mluví pouze jakutsky, Sofie překládá a Larisa ji kontroluje. Loučíme se. Tisknu tu starou ruku a nevím, co si mám myslet. Je to muž, který jistě prožil hodně utrpení i radosti. Ve válce nebyl, přesto považuje roky 1941 až 1947 za nejtěžší ve svém životě. Ženu pochoval před pár lety, bylo jí 95 let. Má spoustu vnuků od svých čtyřech dcer a jak jsem viděl při odchodu i energie, vyrazil si zadem ven na procházku.
Druhý den ve 12 hodin začal svátek jara. Zápasy, zpěvy, tance, přehlídka krojů Jakutů, Evenů a Koriaků, kumys a přehlídka hostů. Musíme vyfotit celou vesnici. Chudák Larisa jim pak z vypáleného CD nadělá fotky. Jako VIP hosté jsme pozváni na pozdní oběd s místní i cizí honorací. Bohatá tabule, proslovy a písně. I já jsem musel říci příspěvek a zazpívat. A tak se do jakutské tajgy nesly tóny písně Karla Kryla „Pod tmavočervenými jeřabinami…“
Geolog Viktor Bolanev v měsíčníku Viljujské hory 11/2004 popisuje naleziště útvarů z magnetitu: „Magnetit v divoké tajze jsem viděl poprvé u vrchních přítoků řeky Olgujdach, u říčky Argachstach (naše expedice ho objevila také, naleziště tvořilo kotel o průměru 200 m). Tentokrát se prodíráme tajgou u Viljujské přehrady. Uprostřed hustých modřínů jsem narazil na kolmou stěnu výšky okolo 1 m, celou z magnetitu. Stěna z venku vypadala jako kovová a po 30–40 metrech mizí v zemi. Bylo vidět, že obtáčí celou severní část hory. Teď si představte domorodého lovce či pastevce sobů, co si o tom mohl myslet.“
Naší expedici se díky roční době (neolistěná tajga) a leteckému průzkumu podařilo v relativně krátké době (20 dní) objevit několik lokalit vhodných k pozdějšímu důkladnému prozkoumání. Kotle ať už památka po dávných pozemských civilizacích, či pozůstatcích kosmické lodě, která tu kdysi přistála budou dál lákat milovníky záhad z celého světa.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2007/04/logo-cestovatel-mensi-01.jpg)
Rusko
Prohlídka petrohradské Ermitáže
Jste-li vyhraněnými milovníky umění, pak by pro vás mohlo platit
(s určitou mírou nadsázky), že hlavním opravdu dobrým důvodem, proč
se vypravit na ruský sever, konkrétně do Petrohradu, je možnost shlédnout
sbírky muzea umění Ermitáž.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2014/05/ermit-dvorcovaja-plo-a-.jpg)
Ermitáž – pokladnice umění v Petrohradu
Jste-li vyhraněnými milovníky umění, pak by pro vás mohlo platit (s určitou mírou nadsázky), že hlavním opravdu dobrým důvodem, proč se vypravit na ruský sever, konkrétně do Petrohradu, je možnost shlédnout sbírky muzea umění Ermitáž. V této světoznámé galérii jsou uloženy takové umělecké skvosty, že nemusíte být ani vyhraněnými milovníky umění, abyste si přišli na své. Zní to sice jako klišé, avšak v případě Ermitáže lze s klidným svědomím říci, že jde o nevídanou pokladnici umění.
Ermitáž je plným právem jednou z nejproslulejších světových galerií. Pokud pomineme snobské nákupy uměnímilovných carů, byly umělecké skvosty nashromážděny zhusta ruskými vojsky po Evropě v různých dobách či vyvlastněny po Říjnové revoluci. Nejde přitom „jen“ o sbírky přenádherných výtvarných děl. Za hlavní příčinu výjimečnosti Ermitáže osobně považuji její pohádkové interiéry, za které galerie vděčí skutečnosti, že jde vlastně o bývalý Zimní palác, čili zimní sídlo ruských carů. Toto původně komunistické využití carské residence bylo rozhodně osvíceným a vkusným počinem.
O Ermitáži se říká, že jeden týden k jejímu zhlédnutí nestačí. První den jsem tam byl pět a půl hodiny a skončil jsem naprosto vysátý sedět na lavici u schodiště. Spolu s dalšími dvěma hodinami druhý den, kdy jsem se dostal dovnitř zadarmo na studentský lístek, jsem viděl tak sotva polovinu, a z toho v některých místech jsem sbírky bral velmi svižnou chůzí.
V Rusku je možné leccos
Uchvacující jsou sbírky starověkého umění z Předního Východu. Našinci se nestává každý den, aby hleděl na artefakty, vytvořené lidskou rukou třeba před 5000 lety. Kouzelná jsou mezopotamská pečetítka – často drobné válečky s miniaturními reliéfy, o rozměrech asi tak dvou či tří centimetrů na výšku. Ty se skrývaly za vitrínou, leč mnohé jiné exponáty takové štěstí neměly.
V Rusku je totiž možné leccos. Šokovaně jsem přihlížel, kterak jedna lepá blonďatá děvuška požádala o vyfotografování u starobabylónského reliéfu, starého 4000 let, o který se ležérně opřela svou půvabnou ručkou. I zapochyboval jsem, zda se skutečně jedná o originály, a otázal se hlídací bábušky, jež v místnosti seděla na židli a nevzrušeně vše sledovala, zda jde opravdu o původní díla. Bábuška mi důrazně a téměř dotčeně odpověděla: „Zděs vsjo origináli!“ Raději jsem se pak na to snažil nemyslet, když jsem míjel antické vázy a sochy, vystavené na sloupech, kolem nichž se protahovali návštěvníci, či když jsem hleděl na stará plátna a jiná umělecká díla, kterých jsem se mohl kdykoli čímkoli dotknout.
A bylo na co se dívat. Například v expozici věnované starému Egyptu se mimo jiné nalézá sarkofág rozložený na způsob matrjošky – jde o monstrózní schránku na mumii urozeného Egypťana Pa-Di-Mista, starou tři tisíce let. Samotnou mumii bylo možno vidět ve vedlejší vitríně, vybavené zřejmě chladícím systémem a aparaturami měřícími vlhkost a teplotu. Tisíce let pohřben, nyní se stal starověký Egypťan skutečnou atrakcí. Onoho dne – první středu v měsíci – byl volný vstup, a tak se kolem zčernalých, poněkud hororových pozůstatků Pa-Di-Mistových tísnil celý dav návštěvníků, kteří tuto záhrobní atrakci fotografovali ostošest, či se nechali fotografovat s ní; snad aby pak mohli fotku ukazovat přátelům: „To jsem já a mumie.“
Jen a jen promluvit…
V sekci věnované antice můžete snad minout římské kopie klasických řeckých děl, ale pokud jde o mne, nemohl jsem se nezastavit a bez dechu hledět na díla římského naturalismu: busta starého muže, 1. století našeho letopočtu, či busta imperátora Filipa Araba, jež, jak se říká, jen a jen promluvit… Při pohledu na tato sochařská díla se naskýtá úvaha, jak daleký čas nás dělí od této doby, a jak moc se člověk od té doby naučil, a jak moc se vůbec jako umělec může ještě naučit. Vždyť tato díla by mohl prezentovat kdokoli ještě dnes, aby mohl být považován přinejmenším za velmi zručného sochaře.
Po antice následovala smršť uměleckých kolekcí z dalších epoch. Ermitáž se stává skutečným bludištěm pro člověka, který se nechce nechat otrocky vodit plánkem či spíše, který v té záplavě umění nemá prostě čas koukat do nějakého neušlechtilého cáru papíru. Jen sekce věnovaná flanderskému a holandskému malířství by vystačila na celodenní zážitek.
Návštěvník poněkud znalý dějin umění se možná bude zpočátku chytat na známá jména: třeba Petr Pavel Rubens a jeho portrét španělského krále Filipa IV. Pokud šlo o mne, brzy jsem se o jména přestal starat a později jsem už třeba kolekci obrazů Rembrandtových minul bez většího zájmu. Důvodem této ignorance byl jednoduše fakt, že se tam nalézalo množství děl, která mě oslovila víc. Byly tam nádherné maríny a krajiny – třeba Říční krajina s útesy a vodopádem od Jana Pynachera. Byla tam krásná zátiší – třeba to, jehož autorem byl Jan van Huysum, s květinami, plody a překrásným detailem motýla babočky admirála v životní velikosti, takže vlastně miniaturou…Dále portréty, třeba naturalistický dvojportrét šklebícího se muže a písaře, který namaloval Marinus van Reymerswaek.
V Ermitáži nechybí ani „Da Vinci“
Díla v sekci holandského a flanderského malířství mne zaujala natolik, že jsem jako zbaven smyslů pobíhal se zápisníkem od jednoho obrazu k druhému, až se mne nakonec nějací ruští návštěvníci zeptali, jestli tam mohou fotografovat, a že mi za to zaplatí na místě! Asi si chudáci mysleli, že takový šílenec nemůže být nikdo jiný než nějaký kurátor či jiný příslušný zřízenec. Vysvětlil jsem jim, že jsem jen zahraniční turista a ať si klidně fotografují, když se nikdo nebude dívat, a opět jsem upadl do transu.
V sekci věnované italské renesanci jsem buď trošku vystřízlivěl, anebo se dostavila první fáze otupění z té vší krásy. Z věhlasných jmen italských tvůrců, jejichž díla se tam nalézají, zmíním aspoň obraz Madony s dítětem v modrém tónu od Leonarda da Vinci. Na rozdíl od většiny ostatních děl se nalézal za ochranným sklem. Myslím, že právě z této strany Ermitáže se návštěvník může pokochat také výhledem na mystickou zlatou špici obelisku v Petropavlovské pevnosti – jen si zkuste představit tuto kombinaci obrazů!
Po všech těchto divech jsem již neměl sílu, abych se soustředil na další sbírky – třeba středověké umění západní Evropy. Nicméně pokládám za vhodné moci absolvovat takovou túru po světovém umění, byť ji nelze stihnout za jeden den. Lze si tak udělat náhled na umění v jeho rozmanitých podobách a snad i lehce porozumět vývoji jeho forem.
Moderní umění v Ermitáži
Druhý den jsem navštívil Ermitáž už jen na dvě hodiny, což pokládám za optimální čas, kdy člověk ještě není přehlcen dojmy. Dovnitř jsem se dostal opět zadarmo, přičemž jsem využil své karty ISIC. V Rusku panuje nejednotnost a nedůslednost v uznávání slev, takže pokud neprojdete u jedné pokladny, zkuste to u druhé – tohle mi vyšlo jak v Ermitáži, tak v Petrovodvorcích.
Původně jsem chtěl snobsky vyhledat sály s moderním uměním – takové ty „Van Goghy“, „Picassy“ a tak. Ale skončil jsem ještě dole v sekci věnované antice, neboť jsem předešlý den některé sály minul. A tak jsem se bez dechu opájel překrásnými kamejemi – některé byly neuvěřitelnými miniaturami, někdy v průměru tak dvou centimetrů či ještě menších, a přitom na nich byly někdy rafinované figurální scény. Třeba náměty jako Oběť Kybelé z onyxu, či Psyché a dva Éróti, Soud nad Orestem a Oběť Bakchovi ze sardonyxu, s mytickými pidipostavičkami, pidiamforkami a stromečky obtočenými vinnou révou.
Některá miniaturní díla z polodrahokamů – třeba gemmy Ptolemajovců – jsou umístěny v boxech ve tvaru čtverhranného sloupu a zezadu nasvíceny, takže září na tmavém pozadí jako mystické klenoty. Od Van Gogha ani Picassa jsem v Ermitáži nakonec neviděl ani čárku – přesto nijak nelituji.
Autorem článku je Václav Kozina, který píše pro CK Mundo články o dovolené v Rusku.
- Ermitáž, Petrohrad
- Interiér Ermitáže
- Interiér Ermitáže
- Ermitáž, Petrohrad
- Interiér Ermitáže
- Interiér Ermitáže
- Průčelí Ermitáže, Petrohrad
Rusko
Okradeni v petrohradském metru
Kapsáři jsou v každém velkém městě, tudíž i v Petrohradu.
Stačí chvilka nepozornosti a jsou vítězové. My jsme jim takovou chvilku
dopřáli a bratrovi v metru ukradli peněženku i s cestovním
pasem.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2007/12/aurora.jpg)
Kapsáři jsou v každém velkém městě, tudíž i v Petrohradu. Stačí chvilka nepozornosti a jsou vítězové. My jsme jim takovou chvilku dopřáli a bratrovi v metru ukradli peněženku i s cestovním pasem.
Ze zpětného pohledu jsme byli pro ně ideálním soustem. Trojice cizinců s mapou v ruce přemýšlející kam jet. Náhle k nám přistoupil mladík s bundou v ruce a při nastupování do vagonu vytvořil ve dveřích „tlačenici“. V tu chvíli vytáhl bratrovu peněženku z kapsy u kalhot a stihl ještě vystoupit než se vlak rozjel. Klasická modelová situace.
Nám vše došlo vzápětí. Nešlo tak ani o peníze v řádu stokorun a různé průkazky, ale o cestovní pas. Do další stanice to bylo asi 4 minuty jízdy. Celou dobu jsme přemýšleli co dělat. Nejlepším řešením bylo se vrátit a zkusit najít toho mladíka. Pochopitelně tam byl v družném rozhovoru s dalšími (asi taky zloději). Rozhodli jsme se volat policii. Šel jsem za děžurnou u eskalátoru a řekl jsem jí, že potřebuji policii, že nám ukradli pas. Neochotně někam telefonovala, do sluchátka mluvila v tom smyslu, že jsou tu cizinci a že je „náš“ člověk okradl. Tehdy mi to nějak nedošlo, co znamená slůvko „náš“. Až poději jsem pochopil, že vysílala echo, protože od zlodějské mafie dostávala určitě „(ne)všimné“.
Další autorovy články a fotografie věnované evropským zemím bývalého Sovětského svazu najdete na stránkách http://www.rusko.nazory.cz/
Jakmile se v metru objevil policista, šéf zlodějů odchytil bratra a začal mu vysvětlovat, že viděl, jak mu pas spadl do kolejiště. Chtěl, abychom si policisty nevšímali, což se mu povedlo. Dokonce sehnal ještě nějakého zaměstnance metra, který se podíval do kolejiště. Kvůli tomu dokonce otevřel bezpečnostní dveře. Pochopitelně tam nic neviděl. U jiných techniků nám „vyjednal“, že až skončí noční směna, podívají se do kolejiště a že ráno budeme mít pas připravený na dozorně. Druhý den ráno nikdo o ničem nevěděl a žádný český pas tam nebyl.
Okamžitě nám bylo jasné, že jsou všichni propojení a zaměstnanci metra dostávají peníze od zlodějů za to, že nic nevidí. Nám stačilo pár desítek minut, abychom poznali, kdo patří do jejich party a kdo ji vede. Na dozorně mají monitory a musí vše vidět. Jen policie nechce nebo neumí zakročit.
Když ukradli v metru bratrovi peněženku s jeho cestovním pasem, nezbylo nám nic jiného než jít na českou ambasádu; ještě že je přímo v Petrohradu. Odtud nás poslali na policii pro potvrzení o krádeži pasu. Nejprve jsme šli zpět do stanice metra a ptali se na policii. Poslali nás o dvě stanice dál. Tam nás nasměrovali na kriminální policii o dalších pět stanic dál. Když už jsme se zhruba po hodině dostali do správné budovy, museli jsme čekat dvě hodiny na příchod vyšetřovatele.
Upřímnou radost měl z toho, že nepožadujeme tlumočníka, a že se snad nějak domluvíme. Pak vytáhl ze šuplíku pár listů papíru, proložil je kopíráky, vzal do ruky propisku a začal sepisovat protokol. Žádný počítač, žádný psací stroj, jen obyčejná propisovací tužka. Měl tradiční otázky, typu: Kdy? Kde? Kdo? Jak? a podobně. Naopak se vůbec nezajímal o číslo cestovního pasu a ani o jeho typ (fialový nebo zelený). Za to jej velice zajímalo, zda-li jsme ztrátu objevili blíž k nástupní stanici metra nebo k té druhé. Když jsme nechápali význam jeho otázek, prozradil nám, že právě mezi těmito dvěma stanicemi je hranice policejních rajonů a podle toho bude případ vyšetřovat on nebo jeho kolega. Řekli jsme mu, ať si napíše, co chce. Byl rád.
Další problém nastal na konci výslechu, kdy bratr jako vyslýchaný měl dolů na protokol napsat rukou, že všemu rozuměl a s celým protokolem souhlasí. Vše v ruštině. Bratrovy znalosti ruštiny byly minimální. Znal pár frází, dovedl si něco přečíst, ale psát už bylo nad jeho síly. Navrhl jsem, že to za něj napíšu a podepíšu. Vyšetřovatel byl štěstím bez sebe, jak jsme problém rychle vyřešili. Jen jsme mu museli slíbit, že to na něj neřekneme. Až doteď jsme slib dodrželi.
Výslech trval asi hodinu a nám bylo od začátku jasné, že smyslem celého sezení a papírování je jen získání patřičného potvrzení o krádeži pro naši ambasádu. To jsme nakonec získali. Jak vyšetřování skončilo, nevíme. Za celé čtyři roky bratr nedoslal od ruské nebo české policie jakékoliv vyrozumění o průběhu vyšetřování.
- Křižník Aurora
- Potvrzení o krádeži pasu