Výlety po Praze
Pražské zahrady – zahrada vily Kinských na Petříně
Poslední vlastník, Ferdinand Kinský, chtěl zahradu rozparcelovat a
zastavět činžovními a vilovými domy. Smíchovská obec tuto žádost
zamítla a společně s pražskou obcí od Ferdinanda Kinského odkoupila a
dne 12.5. 1901 otevřela pro veřejnost.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2007/07/pe-06-letohradek-kinskych-zadn-ast.jpg)
Pro tuhle zahradu jsem si nechala trochu víc prostoru. Na celý jeden článek. Vyčlenila jsem ji nejen proto, že touto zahradou se příliš milenců netoulá, i když je rozprostřena na jižním a jihovýchodním svahu Petřína. Zahrada je tak trochu výjimečná. Jednak je dost velká, má výměru 21,72 ha a leží ve větším rozsahu nadmořských výšek, od 197 metrů až do 318 metrů. Hlavní vchod do zahrady je z náměstí Kinských, ale můžete se do ní dostat i z Šermířské ulice nebo z ulice na Hřebenkách.
Komu se nechce moc šlapat pěšky (a ještě k tomu do kopce), může vyjet lanovkou na stanici Nebozízek a odtud sem projít ze zahrady Nebozízek několika možnými průchody skrz Hladovou zeď. Navíc je o historii této zahrady známo poměrně hodně informací.
Do 12.století zde byly lesy, později prokazatelně vinice. Za éry krále Karla IV. se tato místa nazývala Ráj. Menší část dnešní plochy zahrady Kinských se tenkrát nazývala V Kartouzích (patřila klášteru kartuziánů) a táhla se až do Košíř. Vinice zde rodily víno až do třicetileté války. Na přelomu 18. a 19. století ale již byly tyto stráně pusté, sem tam byly zelinářské zahrady, ve výše položených částech se v obydlích vyrábělo kuchyňské nádobí. Tam byly pískovce holé a vyskytovala se tu občasně vřesoviště.
V roce 1828 pozemky koupila od Václava Novotného Růžena Kinská, matka zakladatele zahrady. Její syn, kníže Rudolf Kinský, v tomtéž roce započal s budováním velkolepé zahrady s letohrádkem. Nejdříve došlo k velmi obtížné a nákladné terénní úpravě, na které údajně pracovalo několik set dělníků. Byla prostorově vyrovnávána pata petřínského svahu. Letohrádek na ní byl dokončen roku 1831, ale modelace terénu pokračovaly dál až do roku 1836. V té době byly také založeny dva rybníky s vodopádem mezi nimi. Vše je zde dodnes.
Kníže Kinský ale svého blahobytného letohrádku příliš neužil. V roce 1836 zahynul po pádu s koně při závodech. Ovdovělá Vilemína Kinská ale našla dostatek síly, i když po delší době, a dílo svého manžela dokázala završit. Pomáhal jí Bedřich Wünscher, původně zahradnický pomocník, na sklonku své kariéry hospodářský ředitel, který sloužil rodině Kinských celých neuvěřitelných 62 let. Dokonce v letech 1848 a 1849 byla zahrada zvětšena o usedlosti Husinku a Štikovku, kterou Vilemína přikoupila.
Zajímavé ještě je, že poslední vlastník, Ferdinand Kinský, chtěl zahradu rozparcelovat a zastavět činžovními a vilovými domy.Smíchovská obec tuto žádost zamítla a společně s pražskou obcí od Ferdinanda Kinského odkoupila a dne 12.5. 1901 otevřela pro veřejnost.
Od té doby jsou v letohrádku sbírky národopisného oddělení zemského muzea. Hned za letohrádkem je umístěna dřevěná zvonička ze slováckých Dolních Bojanovic. Vedle letohrádku přibyla v roce 1914 socha herečky Hany Kvapilové od Jana Štursy. V roce 1929, při příležitosti 10. výročí připojení Podkarpatské Rusi k tehdy první československé republice, byl do zahrady přemístěn dřevěný kostel sv. Michala z Medvědovců u Mukačeva. Ve stejné době byla do spodního jezírka převezena socha Herkula z Kampy.
Při procházce zahradou zjistíte, že ji lze rozdělit do dvou částí. V menší rovinaté části byl při zakládání terén pracně upraven. Nyní trávníkový parter zakončený ve středové části umělým kruhovým jezírkem s vodotryskem obtáčí z jedné strany cesta. Větší část zahrady je svažitá. Dost úseků cest ve svažité části vede po vrstevnicích nebo šikmo na ně. Tím se celkem lehce překonávají výškové rozdíly.
Když se vydáte nad letohrádek Kinských dojdete mírně vpravo k dolnímu jezírku se sochou Herkula. Při dalším stoupání vzhůru opět mírně vpravo objevíte dřevěný kostel sv. Michala a uvidíte úplně rozpadlou a zdevastovanou budovu, bývalé stavení zaměstnanců. V dnešní době je obývána bezdomovci. Když se od kostelíku vydáte vlevo vzhůru, dojdete ke zbytkům původního empírového skleníku. Vpravo nad ním je dodnes horní jezírko se sochou lachtana. V západní části horního jezírka uvidíte Boží muka se slunečními hodinami. Od něj se dá projít buď rovně vzhůru, kde leží park Růžový sad nebo nahoru vlevo do ovocného sadu, za kterým je východ ze zahrady přímo do Šermířské ulice. Můžete, tak jako já, zvolit ještě třetí variantu a jít po vrstevnici stále vpravo. Nejdříve se pod Vámi ukáží pozůstatky zahradního stavení, restaurace a pak dojdete až na vyhlídku. Nedaleko za ní mírně vpravo narazíte na Hladovou zeď s bastionem. Tudy projdete do zahrady Nebozízek.
Zahrada vily Kinských je dost zarostlá, přírodní, romantická a svěží, plná vysokých vzrostlých dřevin. Nejvíce se zde setkáte s dubem letním, s lípami (malolisté, velkolisté i řapíkaté), není ojedinělý ani buk lesní nebo habr obecný. Všechny stromy jsou příliš vysoké a tím pádem brání výhledu na Prahu. První díky stromům stejně dost omezené výhledy jsou až z vyhlídky nebo bastionu.
Málem bych zapomněla na nejvýraznější strom z celé zahrady. Stojí právě u vchodu ve vstupním prostoru ze Smíchova z náměstí Kinských. Je to opravdu monumentální solitér, platan javorolistý. Dokonce se říkalo, že právě on je majordomem této rozlehlé a tajuplné zahrady.
Některá historická fakta čerpána z: Birnbaumová Alžběta: Petřín ve středověku, Vilímková Milada: Zahrada Kinských
- Letohrádek Kinských v Praze
- Jeden z mála výhledů na Prahu, který lze spatřit v zahradě Kinských
- Kostel svatého Michala
- Průchod Hladovou zdí
- Spodní vyrovnaná část zahrady
- Empírový letohrádek Kinských
- Socha H. Kvapilové v Zahradě Kinských
- Zvonička z Dolních Bojanovic
- Letohrádek Kinských v Praze
- Letohrádek Kinských v Praze
- Letohrádek Kinských v Praze
- Spodní jezírko v Zahradě Kinských
- Kostel svatého Michala
- Kostel svatého Michala
- Jeden z mála výhledů na Prahu, který lze spatřit v zahradě Kinských. Uprostřed dole Tančící dům
- Spodní jezírko s vodopádem
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2007/04/logo-cestovatel-mensi-01.jpg)
Výlety po Praze
Pražské zahrady – Petřín
Na 1. máje na Petřín! Tradiční romantika
s netradičním programem!
Kouzelné, tiché a romantické jsou zahrady Petřína. Spousta zeleně,
stromů a vysoké trávy, spousta cestiček a zákoutí, spousta ticha, které
se tu prolíná se zpěvem ptáků a cinkotem tramvají projíždějících dole
Újezdem k Andělu nebo na Malou Stranu.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2014/04/den-s-machou-20-1398779735.jpg)
Pokud si někde chcete opravdu odpočinout, vychutnat ticho a krásný ničím nerušený výhled na hlavní město, doporučuji procházku a spočinutí právě na vrchu Petříně, který dosahuje výšky 327 metrů. Sice tady občas zakopnete o milence, kteří jsou vidět prakticky všude ale chovají se velmi tiše. A proč by tu nebyli právě milenci, když je tu sousoší Polibek od J. Mařatky z roku 1910. Proč by tu nehledali útočiště, když jsou tu pod ochranou sochy Panny Marie od neznámého autora. A tak jen zlehka pár kratičkých zpráv o tomto místě.
Den s Máchou na Petříně 2014
Ve čtvrtek 1. 5. 2014 bude v parku Petřínské rozhledny v době od 14 do 17 hodin připraven program pro všechny zamilované lidi, ale nejen pro ně.
Na programu bude show na skákacích botách, které si pak můžete obout a vyzkoušet si, jak se v nich chodí i skáče. Můžeš si také zkusit jízdu na jednokolce nebo slackline. Celé odpoledne bude moderovat kouzelník Grino, který předvede některá ze svých magických představení.
Večer akce vyvrcholí besedou s Danem Přibáněm o cestě žlutým trabantem do Jižní Ameriky v budově muzea na Florenci.
Více informací na muzeumprahy.cz.
Historické poklady Petřína
Právě z vrchu Petřína kdysi zazněla slova kněžny Libuše o městu, jehož sláva hvězd se bude dotýkat. Právě na vrchu Petříně byli zavražděni Slavníkovci (ti, které Přemyslovci nestačili vyvraždit už na Libici). Nedaleko kostela sv. Vavřince bylo popraviště až do dob stavby Hladové zdi…. Ta zde byla postavena za Karla IV. V letech 1360 – 62, snad aby stavba poskytla obživu pro chudé…. Délka zdi je dnes 1178 metrů, šířka je v průměru 170 cm a výška místy i 8 m.
Na mýtince mezi stromy najdete dřevěný pravoslavný kostel sv. Michala, který je též nazýván „Karpatský“. Byl postavený v 17. století a sem na Petřín převezen v roce 1929 z Medvědovců u Mukačeva. Je celodřevěný včetně 3 věží a jeho střecha je pokrytá šindeli….Stal se součástí sbírek Národopisného muzea.
Na Petříně najdete sloupové sluneční hodiny ze 17. století. Na stranách hodin jsou reliéfy ukřižovaného Krista, sv. Rocha, sv. Šebestiána a sv. Rozálie. Pokud budete mít čas na na občerstvení, navštivte restauraci Nebozízek, která byla postavena jako výletní restaurace už v roce 1763! Po té naštivte Letohrádek Kinských z roku 1827 až 1831, empírovou stavbu architekta Jindřicha Kocha. Velkou zajímavostí Petřína je, že po dlouhá léta lámala opuka, tedy kámen, z něhož je postavena velká část města Prahy.
Na Petřín jezdí pozemní lanovka, dlouhá 511 metrů, lanovka, která vznikla roku 1891. Lanovka má 3 stanice: Újezd – Nebozízek – Petřín. Petřínská rozhledna, stojící na vrcholku kopce pochází také z roku 1891. To proto, že byla stejně jako lanovka postavena pro Zemskou jubilejní výstavu a otevřena 20. 8. 1891 díky zakladatelům Klubu českých turistů V. Kurzovi a V. Pasovskému, kteří dali podnět k její výstavbě, byla navržena podle Eiffelovy věže v Paříži a 5 krát zmenšena.
Atrakcí nejen pro děti je již od roku 1893 Bludiště s křivými hravými zrcadly či od roku 1928 planetárium Štefánikova hvězdárna kousek od Hladové zdi. Mimochodem je v něm i knihovna přístupná veřejnosti s více než 10 000 knihami.
Na Petříně také najdete kouzelnou studánku, kterou napájí pramen s léčivými a prý afrodisiakálními účinky. A proč by tedy ti milenci nechodili právě sem… Možná k tomu mají i jiný důvod. Právě sem chodíval český básník Karel Hynek Mácha narozený pod Petřínem a od roku 1912 dodnes tu má svoji sochu, jejímž autorem je sám Myslbek.
Petřín je obklopen mnoha krásnými zahradami. Nechte se inspirovat na jarní procházku v dalším článku o Petříně Pražské zahrady – zahrady Petřína.
Další autorčiny fotky si můžete prohlédnout na stránkách ivanafilipova.ic.cz.
Svoji sochu zde má další český básník Jan Neruda, spisovatel a novinář, který se narodil také na úpatí Petřína. Jeho socha je zde od roku 1970 a jejím autorem je Jan Simota. Socha sedící postavy s dvěma génii u nohou představuje dalšího českého básníka, Jaroslava Vrchlického. Je z pískovce a pochází z rukou Josefa a Antonína Wagnera a Jana Sokola z roku 1960. Jsou tu ale ještě další sochy, socha hudebního skladatele Vítězslava Nováka, astronoma a politika Milana Rastislava Stefánika, houslového virtuosa Ferdinanda Lauba a české herečky, členky Národního divadla Hany Kvapilové. Socha sedící postavy s kyticí v klíně je umístěna vedle Letohrádku Kinských a pod pomníkem je uložena urna s hereččiným popelem. Socha je z bílého mramoru od Jana Štursy z roku 1913. Herečka zemřela roku 1907.
Nesmím opomenout nejnovější sochy na Petříně, jsou symbolem utrpení politických vězňů rané totality, pomník mučedníků 50. let z dílny sochaře Olbrama Zoubka, umístěný na úpatí Petřína na pražském Újezdě. Pomník obětem komunismu byl odhalen v roce 2002. Zoubek na něm spolupracoval s architekty Zdeňkem Hölzelem a Janem Kerelem.
Možná ale důvod, proč pražští milenci chodí právě na tato místa, je mnohem prozaičtější. Třeba tím správným důvodem jsou kouzelné, tiché a romantické zahrady Petřína. Spousta zeleně, stromů a vysoké trávy, spousta cestiček a zákoutí, spousta ticha, které se tu prolíná se zpěvem ptáků a cinkotem tramvají projíždějících dole Újezdem k Andělu nebo na Malou Stranu. Ale o zahradách zase příště……
- Argondie
- Spodní stanice petřínské lanovky
- Budova zrcadlového bludiště
- Síň smíchu – království křivých zrcadel
- hladová zeď
- Výhled na chrám sv. Víta
- Velvyslanectví Spojených států amerických
- Diorama z třicetileté války v prostorách zrcadlového bludiště na Petříně
- Diorama z třicetileté války v prostorách zrcadlového bludiště na Petříně
- Diorama z třicetileté války v prostorách zrcadlového bludiště na Petříně
- Štefánikova socha u hvězdárny
- Síň smíchu – království křivých zrcadel
Výlety po Praze
Pražské ostrovy – Tipy na procházky po Praze
Vltava na území hlavního města Prahy zabírá délku skoro čtyřicet
kilometrů. V délce jejího toku městem byly odjakživa ostrovy. Mnohé
z nich časem zanikly samy, jiné se staly pevninou rukou člověka a jiné
naopak lidské ruce dovedly k zániku. Jen některé z nich doposud
zbyly i naší generaci, nejen k obdivu, ale hlavně k zábavě a
sportům.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2014/02/dsc-9399-st-eleck-ostrov-pohled-na-n-b-e-.jpg)
Vltava na území hlavního města Prahy zabírá délku skoro čtyřicet kilometrů. V délce jejího toku městem byly odjakživa ostrovy. Mnohé z nich časem zanikly samy, jiné se staly pevninou rukou člověka a jiné naopak lidské ruce dovedly k zániku. Jen některé z nich doposud zbyly i naší generaci, nejen k obdivu, ale hlavně k zábavě a sportům.
Tak, jak je proud Vltavy stále živý a po celé věky jemně mění své koryto během své cesty k soutoku s Labem, tak živé bývají přes léto ostrovy, které na Vltavě září dodnes a nabízí možnosti vyžití pro nás Pražany i návštěvníky Prahy. Na třech z nich, na Žofíně, Střeleckém ostrově a Císařské louce probíhají už tradičně hudební festivaly, kde je prezentována hudba velmi různých žánrů. Rok od roku se festival šíří na další ostrovy i pevninu a hudba se šíří jako lavina do dalších míst Prahy. Hudbou spojené pražské ostrovy rozezní koncerty pod širým nebem i pod stany. A nejen hudba zní Prahou a splývá s šumem Vltavy. Na Štvanici si můžete přijít třeba zabruslit, na Kampě bývají skvělé čarodějnice nebo vánoční trhy, na Císařské louce se můžete věnovat mnoha vodním sportům, Na Slovanský ostrov se chodí tančit, na Střelecký za tenisem, lukostřelbou a volejbalem či jen posedět do kavárny s výhledem na Národní divadlo. Různé celoroční akce vás nenechají na pochybách, že Pražané se snaží ostrůvků užít jak mohou. A proč by ne? Z jejich restaurací a kavárniček je romantický výhled na třpytící se vodu, kterou brázdí lodě a loďky všeho druhu, často podmalovaný hudbou a s rozbouřenými chuťovými buňkami podpořenými něčím dobrým k pití i k snědku. Některé restaurace tady jsou jen pro náročné, hodně z nich si ale může dovolit každý.
Dříve, když přes Vltavu nebývalo tolik mostů, jednotlivé ostrůvky spojovaly s pevninou hlavně přívozy. A divte se, na počátku 20. století jich bylo kolem padesáti. Dnes už tuhle romantiku na mnoha místech nezažijete, ale věřte že přece jen někde ano. Ráda se chodím koupat do ledové Vltavy a ta možnost je v Praze ve Žlutých lázních. Koncem srpna jsem se tady nechala převézt na protější stranu na Zlíchov právě přívozem.Jezdil velmi často a bylo to hodně příjemné, protože mi ušetřil spoustu času cestování přes most. A hlavně ten zážitek, i když krátký, stál za to. Dva břehy Vltavy v Praze letošní léto propojily celkem čtyři přívozy.
Co je ale stále možné a bývalo odedávna, to jsou lodičky po Vltavě. Můžete si je pronajmout na jak dlouho chcete (nebo na jak dlouho peněženka dovolí) a toulat se tokem Vltavy třeba sami a třeba ve dvou. Nic romantičtějšího v Praze nenajdete, než večerní projížďku osvětlenou řekou a výhledem na zeleň ostrovů a na průčelí překrásných smíchovských nebo staroměstských domů. Lodičky na Vltavě to je její pražský kolorit.
Vltava, která se vyvíjela po tisíciletí a jejíž meandry se měnily s časem, je známa ostrovy zapomenutými, zmizelými a bezejmennými. Vltava a Praha, voda a město se vzájemně prolínají, žijí v symbióze po staletí, ovlivňují se a sžívají se, jak jen lidské mozky dovolují. Už kdysi dávno byly břehy i ostrovy Vltavy plné náplavek, pil, mlýnů, brusíren a barvíren a hlavně zařízení vodárenských, které byly životem pro mnoho pražských kašen, ale i paláců a domů, kam proudila voda z Vltavy. Voda s sebou přinášela povodně, při nichž vznikaly nové ostrovy. Některé, které voda stvořila, zůstaly, jiné si zase matka voda vzala zpět. Vystopovat dnes počty pražských ostrůvků je zhola nemožné, protože mnohé zůstaly bezejmenné, jiné měly naopak v každé epoše svého trvání jméno jiné. Velmi často se totiž jejich jména přepisovala a to podle jednoduchého klíče. Jmenovaly se totiž nejvíce po svých majitelích, a ti se často střídali tak rychle, jak voda plyne. Některé ostrovy se mlýnem mívaly dokonce jména podle nájemců těch kterých mlýnů a tak si jistě dovedete představit co záznamů některé kroniky, později katastry mají a jaký je v tom galimatyáš.
O pár ostrovech se zachovaly celkem věrohodné záznamy. Víme, že u dnešního Jiráskova mostu zbyla část ostrovu jménem Petržilkovský se stejnojmennou vodárenskou věží, nebo že další tři z ostrovů, Korunní, Jerusalémský a Primátorský, zanikly po roce 1908 zasypáním průtoku Vltavy v místech dnešního ministerstva zemědělství na Těšnově. Nejvíce ztracených ostrůvků se nacházelo kdysi poblíž dnešní Štvanice. Podle nákresů je vidět, že vznikaly z naplavenin, některé ze zachycených písků už po povodni roku 1432. Podle záznamů z kroniky pražské to vypadá, že tato povodeň mohla být stejně ničivá jako ta, kterou pamatuje naše generace v roce 2002. Po povodni roku 1432 tu zakotvilo pět ostrovů, Vrbový, Kamenský, Papírnický, Rohanský a jeden bezejmenný. Ostrovy zanikly po roce 1900 vybudováním koryta o 100 až 130 metrů užšího díky kamennému zpevnění nábřeží. Tak se ostrůvky staly pevninou. I Primátorský ostrov byl připojen k pevnině Nového Města. Na přelomu 19. a 20. století zanikl rozlehlý Holešovický ostrov, který byl spojen s trojským břehem.Definitivně zanikl stavbou trojského zdymadla.
Na oproti tomu dnes ještě existuje ostrov, který je bezejmenný a pokud byste pluli po toku řeky, narazíte na něj jako na první ze všech. Je přímo uprostřed vod mezi železničním mostem v Bráníku a Barrandovským mostem. Je sice úzký a dlouhý a velmi kamenitý, ale je tam a mezi kamením se tyčí šest nižších topolů a řada keřů a trav. Bývá útočištěm ptáků, proto mu já sama pro sebe říkám Ptačí ostrov. Je na něm klid a topoly vzpínají své větve jako ruce k nebi, aby na nich občas nějaký ten létající krasavec mohl spočinout. Z vody na něj vylézají kačeny a potápky a nikdo je tu neruší. Mají tu svoji oázu bezpečí na 50st1´53´´ severní šířky a 14st24´5´´ východní délky. Mezi Karlovým mostem a Novotného lávkou je další zatím nepojmenovaný maličký ostrůvek. Není veřejnosti přístupný, za to je dobře obehnán vysokou zdí.
Ostrovy na Vltavě můžete nejlépe spatřit z parníků. Ty patří ke koloritu Vltavy už od 40. let 19. století. Jestli si vzpomenete, tradice paroplavby v Čechách se započala už prvním pokusem Josefa Božka ve Stromovce. Úplně první parník na Vltavě byl ale ukázán Pražanům v květnu 1841. Nesl hrdé jméno BOHEMIA. Parník ale postavil Angličan John Joseph Ruston a majitelem této lodi byl John Andrews. Navíc parník Bohemia ale žil svůj život na Labi a jezdil po trase do Drážďan.
Na Vltavě v Praze je nejstarším parníkem parník se jménem Praha z roku 1865 a parník Vltava z roku 1866. Oba parníky byly majetkem Pražské společnosti pro paroplavbu na řece Vltavě založené 1865 Františkem Dittrichem, pozdějším primátorem Prahy. Jistě znáte i známé parníky jako restaurační salonní parník Vyšehrad, osobní lodě Lužnice a Hamburk nebo vyhlídkové lodě Visla a Odra. Na Vltavě jsou provozovány i linkové plavby z Prahy do Mělníka nebo na Slapy a nejvíce využívané okružní plavby Prahou, kterou jsem nedávno po mnoha letech absolvovala i já. Samozřejmě na lodích si můžete udělat i soukromý večírek nebo oslavit narozeniny či prožít svatební hostinu. Všechno je v Praze na vodě možné, jen na to mít.
Praha byla založena na řece. Právě ta řeka jí dodává punc a krásu ale zrovna tak řeka může být tím ničivým elementem, který přemění krásu na zkázu uprostřed bláta. Historie Vltavy je také historií povodní. Nejen ta zkázonosná roku 1432, výše zmíněná, ale i mnoho dílčích vod, charakterizované jako padesátiletá voda, nebo povodeň z roku 1890, která byla dokonce způsobena „pouze zvýšenými dešťovými srážkami“ odpovídajícími stoleté povodni. Ještě ničivější povodní byla ta ze 14. srpna 2002. Kulminační průtok 5160 m3/s byl opakován po 500 letech. Vyčíslené škody byly sečteny na 35 miliard Kč, nevyčíslené škody se odhadnout nedají a ty citové přetrvají po zbytek života. Po této povodni se stalo prioritou zajištění protipovodňové ochrany vnitřního města. Zatím byly vydány přibližně dvě miliardy a pokračuje se dále na Zbraslavi, v Radotíně a Troji. Celkové částky vyčleněné na stavby protipovodňových opatření jsou odhadovány na 3,24 miliardy Kč.
Sama jsem povodeň roku 2002 zažila, procházela městem se slzami v očích a nafotila přes 100 fotografií na film, které zachycovaly břehy Vltavy, ostrovy, Zbraslav, Libeň a další smutná místa. Snad nejemociálnější mojí fotografií je Invalidovna kolem hotelu Olympik, kde plula ulicemi mezi domy loď a z oken sbírala staré lidi a město v Karlíně a Libni vypadalo jako proslavené Benátky. Svíralo se mi srdce, když jsem fotila Kampu a Malou Stranu. K fotografiím jsem se už nikdy nevracela.
Nejvíce tehdy vzaly za své hlavně pražské ostrovy. Po povodních břehy Vltavy i ostrovy hodně mění svoji tvář a vlastně v současné době tu na nějaké období tvář současnou právě získávají. Ale o tom více až v jednotlivých dílech seriálu.
- Pohled na Národní divadlo ze Střleckého ostrova
- Střelecký ostrov
- Kačena na Vltavě
- Slovanský ostrov
- Císařská louka v Praze
- Císařská louka v Praze
- Veslařský ostrov
- Střelecký ostrov
- Slovanský ostrov a Slovanský dům
- Pohled na Slovanský ostrov
- Veslařský ostrov a Podolská vodárna
- Střelecký ostrov
- Sovovy mlýny na Kampě
Výlety po Praze
Pražské zahrady – zahrady Petřína
Petřín, ten dobře zná každý rodilý Pražák. Petřín a jeho zahrady
to je romantika mládí a vzpomínky stáří. Petřín a láska jedno jest.
A to bez nadsázky, pro každou generaci.
![](https://cestovatel.cz/wp-content/uploads/2013/05/vyhl-dka-s-vinic-4.jpg)
Krásný k procházkám ruku v ruce jak stvořený je tady Sad na Nebozízku, místo, které se rozprostírá mezi Hladovou zdí a lanovou dráhou až k vrcholu pod Štefánkovu hvězdárnu. Stejně kouzelná je i Seminářská zahrada. Je to ovocná zahrada založená v 17. století na východním svahu Petřína. Sousedí přímo s Nebozízkem na straně jedné a s Schönbornskou a Lobkovickou zahradou na straně druhé. Právě v ní je studánka Petřínka, kam milenci chodí pít za horkých letních dnů, a nedaleko je i restaurace Petřínské terasy, kam se dá schovat za náhlých dešťů. Zahrada je dodnes plná ovocných stromů.
Schönbornská zahrada je terasovitá barokní zahrada, která se rozprostírá nad Vrtbovskou zahradou. Kousek z ní odtud možná zahlédnete. Jinak je veřejnosti nepřístupná. Patří od roku 1924 Spojeným státům americkým spolu s palácem, který je využíván jako velvyslanectví. Z různých částí Petřína je ale z dálky vidět bílý vyhlídkový pavilon s vlajkou USA v horní části zahrady. Palác i zahrada byly založeny kolem roku 1650.
Lobkovická zahrada (někdy zvaná Přehořovská zahrada) rovněž patřící k paláci. Vznikla v roce 1696, kdy F. Karel Přehořovský začal s budováním palácového komplexu na místě domu U Tří mušketýrů s pivovarem a pěti vinicemi. Roku 1723 přešel palác do rukou Antonie Černínové, od roku 1753 byl majitelem Augustin Josef Lobkovic. Za jeho éry došlo v paláci a zahradě k rozsáhlým úpravám, při kterých vznikla barokní zahrada italského typu osově provázaná na palác. Další úpravy byly až po roce 1790 v anglickém krajinářském slohu. V paláci se dnes nachází velvyslanectví Spolkové republiky Německo a část zahrady k ní patří a je nepřístupná veřejnosti. Zbývající část zahrady je na severním svahu Petřína bujně zarostlá vegetací.
Strahovské zahrady a zahrady kláštera jsou v klášterním komplexu řádu premonstrátů. Leží jižně od ulic Pohořelec a Úvoz. Byly založeny spolu s kostelem roku 1140 knížetem Vladislavem II. jako užitkové. To znamená, že zde byly především vinice, zelinářské zahrady a zahrady potřebné k pěstění léčivých rostlin a koření. Jedná se o zahrady Konventní, Opatskou, Velkou strahovskou zahradu a Vyhlídku s vinicí.
Konventní zahrada přiléhá k jižní fasádě konventu, je maličká 0,27 ha, rozkládá se v nadmořské výšce 290 – 295 metrů na Strahovském nádvoří č.1. Je to jedna z mála dobře opečovávaných zahrad a není běžně přístupná veřejnosti.
Opatská zahrada je dnes využívána komerčně, a to pro účel letní restaurace s překrásnou vyhlídkou na Prahu. Zahrada leží na Strahovském nádvoří č.1 a přiléhá přímo ke zdi konventu. Rozkládá se na velmi malé ploše a to 0,2 ha v nadmořské výšce 285 m.V zahradě je umístěna v kruhovém půdorysu kašna s vodotryskem. Pamatuji se na 80. léta, kdy byla zahrada pro svůj neutěšený stav nepřístupná veřejnosti. Až roku 1991 započala její obnova dle plánů architekta Kuči. Její plná obnova není dokončena dodnes, proto je v ní provizorně letní restaurace a dětské hřiště s velkými plastovými hračkami. Výhled na Prahu je tady ale opravdu skvostný a zahrada bývá plná cizinců, kteří si sem jdou posedět přímo po procházce po hradních nádvořích.
Přímo pod touto zahradou, označovanou také jako Strahovské nádvoří č.1, se nachází vyhlídka s vinicí, která má výměru 306 metrů čtverečních a nadmořskou výšku 276–284 m. Pečlivě obdělávaná vinice je oddělená plotem. Vinná réva se zde pěstuje na čtyřech sestupných terasách. Jsou tu lavice, stolky a židle a překrásný výhled na Prahu. Zahrada je velmi mladá, vznikla až v letech 1991–1995 podle návrhu architekta Kuči na místě tehdejší části Velké strahovské zahrady.
Velká strahovská zahrada se nachází jižně až východně od klášterních budov. Má rozlohu 11 ha a rozprostírá se v nadmořské výšce 225–320 metrů. Je to tedy velmi rozlehlé a krásné území z velké části přístupné veřejnosti, místy polodivoké s velkou plochou ovocných stromů podél Hladové zdi a s nezanedbatelnou plochou lesnatých porostů (duby a habry obecné) nad vyhlídkovou cestou. Podle návrhu Milana Bubenky a Luboše Gaudníka byla v letech 1996–1998 značná část ploch rehabilitována.
Na úplném vrcholu, náhorní plošině Petřína, okolo Petřínské rozhledny se nachází Park u rozhledny. Jeho výměra je 2,5 ha, nadmořská výška 300–326 m. Park je celý přístupný pro veřejnost. Jeho dominantou je právě Petřínská rozhledna a kostel sv. Vavřince. Známá je nejen již zmíněná Hladová zeď, Bludiště ale i kaple Křížové cesty.
Na náhorní plošině Petřína, jihozápadně od Hladové zdi , na výměře 5,6 ha, v nadmořské výšce 320–328 m leží park Petřína a to Růžový sad. Ten je nejkrásnější v létě, od června do srpna. Dá se sem vyjet lanovkou a tak je jedním z nejvíce navštěvovaných míst Petřína. Skutečné rozárium zde vzniklo až po roce 1932 až 1943. Květnice, která navazuje na Růžový sad z jihu vznikla v letech 1935 až 1937. Prostory parku vymezují zdi barokního opevnění a Hladové zdi s vyhlídkovou věží. Zahradní cesty mají kompozici rozevřeného vějíře a kruhu. V Květnici je kompozice čtvercová a obdélníková.
Pamatuji, že v letech 1992 – 1997 probíhala rozsáhlá obnova sadu a porostů a vegetace. Kromě nových odrůd růží a vybudování jiných rozvodů vody, byly také nahrazeny ošklivé asfaltové cesty cestami z dekorativně barveného betonu a byly instalovány nové konstrukce pro pnutí růží.
Jo, Petřín, ten dobře zná každý rodilý Pražák. Petřín a jeho zahrady to je romantika mládí a vzpomínky stáří. Petřín a láska jedno jest. A to bez nadsázky, pro každou generaci.
- Vyhlídka s vinicí
- Park Růžový sad na svazích Petřína
- Vyhlídka s vinicí
- Kostel sv. Vavřince a petřínská rozhledna
- Petřínská rozhledna je zdaleka viditelná dominanta
- Park Růžový sad na svazích Petřína
- Park Růžový sad na svazích Petřína
- Park Růžový sad na svazích Petřína
- Park Růžový sad na svazích Petřína
- Petřínská rozhledna je zdaleka viditelná dominanta
- Petřínská rozhledna je zdaleka viditelná dominanta
- Velvyslanectví Spojených států amerických
- Památník národního písemnictví na Strahově
- Památník národního písemnictví na Strahově
- výhled na Prahu z Petřína
- výhled na Prahu z Petřína
- Vyhlídka s vinicí
- aa
- rozhraní rozaria, v pozadí kostel sv. Vavřince
- Sloup sv. Norberta
- z Růžového sadu
- z Růžového sadu